БІЖИ, ЛОЛІТО, БІЖИ!

Ліліт... Перша спокуса першого чоловіка, смертоносний демон, який викрадає дітей (тобто невинність?) і назавжди лишається відчайдушно-вільною, стихією, повітрям, жінкою, яку неможливо спіймати.

Лора Палмер (яку теж могли б називати просто Ло).  Білявка, що, хоча й фігурує в серіалі вже мертвою і постійно на фото - тобто спіймана в часі, незмінна, фантомна - все одно здається живішою за інших мешканців Твін-Пікса. Дівчина, яка парадоксальним чином перемагає прадавнє Зло (Боба), віддавшись йому, ставши його добровільною жертвою. Є у її незмінній переможній усмішці щось від Лоліти.

А Пеппі-Довга панчоха? Дівча, яке не мало матері та відчайдушно прагнуло знайти свого батька, наосліп стрибаючи у світ дорослості. Кумедне порівняння? Так, але згадайте ось це: "Вона була Ло, просто Ло, вранцi, п'ять футiв на зрiст (без двох вершкiв та в  однiй шкарпетцi)" - і холодок пробіжить поза спиною. 

Просто неймовірно, скільки ремінісценцій і смислів породжується 12-річною дівчинкою! Це від її порожнечі чи її наповненості? Мов чорна діра, яка із абсолютного ніщо творить новий космос.

Гумберт дав їй безсмертя. Це завдяки йому типове американське дівча (ще навіть не тін-ґьорл, а просто ґьорл, адже twelve — це ще не thirteen), зачароване звичайними тинейджерськими приманками того часу: коміксами, безкінечно новими, божевільними смаками сиропів, кіноменами і кінодівами, жвачками, колами й, звичайно, шмотками-шмотками-шмотками, могло стати таким — майже нумінозним — символом мас-культу.
Вона живе в чорно-білих 60-х, потім вибухає кольором у 97-му, воскресає, дає свою сутність сотням старлеток із бісиками в очах, і щось мені підказує: воскресатиме ще не раз. 

Лоліта існує поза часом... Але вона померла.
Так важко, по-середньовічному - під час пологів. Перейшла у смерть, давши смерть: її дівчинка (перша й остання з тих самих безкінечних Лоліт, володіти якими мріяв Гумберт) народилася мертвою, і цим поставила крапку - знак, що існує лише в романі. В реальності ж після крапки можна жити, і думати, і мучитись далі питанням: чи була це любов?

З точки зору Еріха Фромма, однозначно — ні, і я з ним згодна, бо Любов — це пізнання. Це взаємопроникнення, коли двоє рухаються назустріч і зрештою — хоча б на мить — стають одним. І ключове тут — ДВОЄ. Тобто разом. Разом, а не поодинці — в тому-то й уся магія. Можна знаходитися на різних континентах, планетах, в різних космосах, але одночасно прагнути саме в цю мить саме цієї людини, і тоді шансів пережити реальну Любов буде більше, ніж у Лоліти і Гумберта. 
Пізнати когось насильно неможливо. І рафінований професор філології Гумберт чудово знав про це, як і про те, що Лоліта до такого пізнання не готова. А якщо знав, проте все одно вперто йшов до своєї мети — отже, насправді, в глибині душі не хотів її взаємності? Принаймні не в період “полювання”. У своїх спостереженнях за дівчинкою він часто порівнює її з диким звірятком, милується нею як несвідомим природним творінням, коли ж Лоліта говорить щось несподівано глибоке й навіть філософське — це його дивує. Слова, що демонструють у ній особистість, таку ж мислячу істоту, як і сам Гумберт, виходять за рамки тої внутрішньої Лоліти, яка живе, тиранить і танцює в ньому і яка одна тільки (аж до фінальної сцени) насправді йому і потрібна. Лоліта-фантом, Лоліта-маленький демон, Лоліта-проекція Аніми — ця внутрішня нафантазована особа цікавить його набагато більше. Реальна дівчинка служить всього-на-всього паливом для його фантазій, він прислухається до її думок лише зі страху: щоб, бува, не втекла. Або як до об'єкту спостережень. Він демонструє пристрасть, наповнену привидами, де жива реальність проходить крізь його естетично-вибагливий фільтр і слухняно помирає, стаючи поживою для його лібідо. Стаючи тим, що так зручно потім назвати "літературою".

Гумберт дає Лоліті безсмертя, бо не здатен їй дати життя. Обожнює - бо не здатен любити. 
Називає демоном, бо не здатен витримати правди: Ло — просто обкрадена дитина, яка стала жінкою лише фізично, проте зрозуміла це надто пізно. Одночасно з розумінням іншої, не менш страшної події — смерті матері. 

Апологети того, що "це було кохання" наводять як доказ останню сцену й ось цю пронизливу цитату: “Мелодiя, яку  я чув,  складалася зi  звукiв граючих дiтей, тiльки з  них,  i  таким  криштальним було  повiтря,  що  в  мряючому злиттi голосiв,  i  величних,  i  мiнiатюрних, вiдчужених i разом  з тим  чарiвливо близьких,  прямодушних  i  дивно  загадкових,  слух  iнодi  розрiзняв,  наче звiльнений, майже  членороздiльний  вибух свiтлого смiху, чи брязкiт  лопати або гримотiння  лялькового  вiзочка, та все було надто далеко внизу, щоб око могло помiтити якийсь рух  на тонко  витравлених  по мiдi вулицях. Стоячи на високому схилi,  я жадiбно слухав цi музикальнi вiбрацiї, цi спалахи окремих
вигукiв   на   тлi   рiвного   рокотання,   й   тодi-то   я   зрозумiв,   що
пронизливо-безнадiйний  жах не в  тому, що Лолiти немає  поряд, а в тому, що голосу її нема в цьому хорi”, - слова, заради яких варто було пройти через замасковане під рай пекло і в яких дивним чином поєднались пекуче каяття й прихований садистський імпульс. Адже хто, як не садист, може настільки витончено загострити неможливість порятунку, різанути невідворотністю, нездатністю щось виправити? Трансформації не буває без каяття, але не буває і без прощення. 
Отже, фінальна сцена, в якій чудовисько-Гумберт, зустрівши свою долю-квітку-смерть, нарешті перетворюється на людину — показує скоріше не Любов, а її потенційність. Надію, яка переходить у безнадію, щойно народившися. Як мертвонароджена дівчинка Лоліти. Як її доля, затоплена гарячим і сліпим бажанням чоловіка-що-боїться-дорослішати, чоловіка-вічного підлітка, що вперто прагне зупинити цю мить. Зупинити Лоліту. Пришпилити її, як метелика, до своєї омертвілої, застиглої в одному епізоді душі. (І йому це вдається - всупереч усім умовностям і правилам - вдається за секунду від поразки, коли, ніби за благословінням самого Диявола, єдина, хто знає правду, матір Лоліти, безглуздо гине під колесами машини.)
І от тоді розумієш по-справжньому цей страхітливий вислів: "Бійтеся своїх бажань". Бо над місцем, де вони нарешті здійсняться, висітиме вивіска "ПЕКЛО". Ти ж при цьому повіриш, що опинився в Раю... Але тільки до останньої, вирішальної миті. Як Гумберт, особистий рай якого відділяла від пекла лиш тоненька межа. Він боїться її перетнути (тобто поглянути в очі реальності) і тікає дорогами Америки, лишаючи по собі пилюку й псевдогеніальні мудрування. По-справжньому ж геніальним в усій цій історії є тільки одне - 12-річна дівчинка, яка, сам на сам зі своєю страшною тайною, зі світом, що наполегливо ліпить із неї сексуальний об'єкт, без жодних орієнтирів і підтримки, навіть без любові матері, зберігає в душі щось прекрасне. Дівчинка, що вдовольняє фантазії схибленого на ній зрілого чоловіка за... право грати у шкільній виставі!  Дівчинка, яка, маючи зброєю лише свої природні інстинкти, наосліп шукає любов. І, можливо, знаходить. Але на щастя, ми про це ніколи не дізнаємося.