Розвиток вищої жіночої освіти України 
в другій половині XIX — на початку XX століття
Шендрик А. Ю.
Черкаський національний університет імені Богдана Хмельницького
      На початку XIX століття українські жінки, так само як і жінки Європи, ще не мали права отримувати вищу освіту. На той час в суспільстві вважалось, що жінка має присвячувати себе заміжжю та материнству, займатись вихованням дітей, вести господарство і таким чином оберігати сімейні цінності. Проте з  середини XIX століття на фоні загальних ліберальних змін постає так зване “жіноче питання”, яке полягало в переосмисленні ролі жінок і виявлялось в прагненнях останніх до особистої та економічної свободи, утвердження в суспільному житті. Активні жінки, в більшості з забезпечених та прогресивних сімей вищих кіл суспільства, все частіше прагнули займатися власним саморозвитком, наукою, літературою, громадською діяльністю, необхідною умовою для чого була вища освіта. Такий стан справ був також і в Російській імперії, до якої, починаючи з кінця XVIII  століття, належала більша частина території сучасної України. Тож, розвиток вищої жіночої освіти на теренах України залежав саме від імперської влади. Середню освіту можна було отримати в інституті шляхетних дівчат, маріїнській гімназії або в жіночому єпархіальному  училищі для дівчат з духовного стану.  З 1860-х років жінки внаслідок клопотань та наполегливих спроб в одичному порядку отримували право відвідувати лекції в університетах, зокрема в київському Університеті святого Володимира, але лише на правах вільних слухачок, що не давало ні  ґрунтовної освіти, ні права працювати на державних посадах чи займатися науковою діяльністю. Через це доводилось виїжджати до європейських країн, де саме в цей час найпередовіші університети, головним чином Швейцарії, дозволили жінкам отримувати освіту нарівні з чоловіками. Зокрема, у Цюріхському університеті на 1873 рік навчалося 103 жінки – піддані Російської імперії,  серед яких 43 – з українських губерній. Російський уряд, занепокоївшись поширенням серед студенток іноземних університетів  революційних поглядів, видав указ про обов’язкове повернення  до Російської імперії. Очевидно, перед владою постало питання вищої освіти жінок, яке можна було вирішити двома шляхами: дозволити ученицям відвідувати університети (яких на території України було три — в Києві,  Харкові і Одесі), зробивши їх спільними для обох статей, або створити нові заклади окремо для жінок. Влада обрала другий шлях, і таким чином були започатковані Вищі жіночі курси, які надавали освіту наближену до університетської, але при цьому не гарантували ніяких прав, пов’язаних з вищою освітою. Фактично, це були громадські навчальні заклади, яким уряд відмовився надавати матеріальну чи будь-яку допомогу, але при цьому контролював їх діяльність.  Можна сказати, що офіційно такі заклади носили експериментальний характер. Організовувались курси спільними зусиллями самих жінок і прогресивних прибічників жіночої освіти, в основному професорів та представників інтелігенції. Для того щоб курси розпочали свою діяльність необхідно було отримати дозвіл Міністерства народної освіти на відкриття закладу. Щодо фінансового забезпечення, то на початку курси існували за рахунок громадських пожертвувань, тобто пожертвувань їх же засновників, а потім в основному за рахунок  благодійництва у формі знову ж таки пожертвувань приватних осіб, зборів від  благодійних концертів і вечорів. Частково мали значення і плата за навчання курсистками (що становила 50 карбованців на рік), але це була невелика стаття доходів через те, що учениці часто самі потребували матеріальної допомоги, яку курси і надавали у формі стипендій, які отримували 10% успішних і незаможніх курсисток, чи допомоги від створених при закладі товариств. Загалом, матеріальний стан курсів, особливо на початку,  був досить скрутним, тож професори навіть інколи відмовлялися від оплати за читання лекцій на користь навчальних закладів.
        Першим таким закладом на території України стали Київські вищі жіночі курси. Активні киянки, які відвідували публічні лекції при Київському товаристві природознавців в 1873-1874 роках, натхненні успішним створенням такого закладу в Москві, самостійно зібрали суму близько 500 карбованців і звернулися до професора Селіна з проханням про організацію курсів, тож 1876 року був створений комітет для обговорення проекту ВЖК, до якого ввійшли професори київського Університету святого Володимира,  і  того ж року проект був поданий на затвердження. Через два роки Міністерство дало дозвіл на відкриття курсів, тож в жовтні 1878 року Київські вищі жіночі курси розпочали свою діяльність. Також в Одесі професор Трачевський опікувався створенням ВЖК, навіть були відкриті підготовчі курси, чисельність слухачок яких досягнула 254 особи, проте дозволу на відкриття так і не було отримано. Аналогічні спроби були також з боку професорського складу Харківського університету, проте і вони не були успішними. 
        Першого ж року на Київських ВЖК було створено два відділення: словесно-історичне та фізико-математичне, а всього на навчання було зараховано 324 курсистки. В подальшому кожного року зараховувалось приблизно по 100-150 курсисток, тож загальна кількість рідко перевищувала 400. Спочатку навчання мало бути дворічним, але через те що за такий короткий термін було неможливо пройти весь університетський матеріал, і при цьому курсистки, не зважаючи на труднощі, вчилися наполегливо і успішно, а викладачі і керівництво мали достатньо ентузіазму та можливостей, термін було подовжено до чотирьох років. Викладачами курсів стали професори київського університету, які читали лекції за вже напрацьованим матеріалом, тож сама якість викладу на ВЖК не була нижчою порівняно з університетом, хоча за новизною і неофіційністю справи предметів читалося менше, і, очевидно, не дуже систематично. Також давалася взнаки гірша підготовленість слухачок в зв’язку з полегшеною програмою жіночих середніх закладів, особливо з математики, в зв’язку з чим перше півріччя викладалась математика чоловічих гімназій. Через складність навчання, а також відсутність достатньої навчально-методичної бази, 1886 року фізико-математичне відділення було ліквідовано. Особам, що закінчили вищі жіночі курси, тобто прослухали повний курс лекцій, здали всі іспити і написали визначені наукові роботи, видавалися свідоцтва. Слід сказати, що оскільки курсистки часто з різних причин не закінчували навчання, то кількість тих, хто отримав свідоцтва загалом була низькою. Давалася взнаки невизначеність правового статусу курсів, також курсистки часто полишали навчання через фінансові проблеми.
        На протязі всього свого існування жіночі курси були предметом суперечок в уряді Російської імперії, і в залежності від перемоги тих чи інших поглядів, курсам то надавалась підтримка, то їх діяльність гальмувалась. 1886 року для всіх ВЖК було видано указ про призупинення набору, де говорилось не набирати нових слухачок, а тих що вже вчаться не залишати на кожному курсі більше одного року. В зв’язку з цим було призупинено діяльність всіх ВЖК, крім Санкт-Петербурзьких. В  1889 році, тобто через три роки після виходу указу, на Киівських ВЖК закінчувала навчання всього 21 курсистка, після випуску яких курси зупинили свою діяльність. Такий стан справ не влаштовував  на той час вже певною мірою сформований контингент учнівського та викладацького складу курсів, але всі численні спроби відновити їх діяльність не були успішними. Тоді активізуються громадські товариства жінок, які організовують окремі публічні лекції, читання, а також повертається колишня практика публічних лекцій в університетах. Молоді жінки масово їхали на навчання до Петербургу, виїздили за кодон. Ось як писала в своїх споминах Катерина Антонович, художниця і громадська діячка: «Учитись дуже хотілось і  я починала мріяти про їзду на вищі курси до Петербургу чи за кордон, бо тоді ще жінкам не дозволявся вступ до університетів та інших високих шкіл. І думаєш, які щасливі теперішні дівчата, що можуть вступати до університетів, бо ми не могли, хоч більшість із нас дуже хотіла далі вчитись». Такий стан справ продовжувався близько 20 років, аж до 1905, коли відбулась Перша російська революція, загальним досягненням якої була більша демократизація суспільного життя та обмеження самодержавства. Тоді активні діячі знову взялися клопотатись за відновлення київських  курсів, тому вже 1906 року вони відновили свою діяльність.  А також в Харкові 1907 року з ініціативи Товариства взаємодопомоги трудящих жінок були організовані Харківські ВЖК. Хоча  першим жіночим навчальним закладом на території України, який розпочав роботу після виходу указу стали Одеські педагогічні курси, які 1906 року були реформовані в Одеські вищі жіночі курси. Крім традиційних історико-філологічного та фізико-математичного відділів на курсах тепер відкривались також юридичні, комерційні та медичні відділення. 
        Після відновлення роботи курсів, кількість бажаючих навчатись неперервно зростала. І якщо 1906 року на Київські ВЖК вступили 628 дівчат, то вже наступного року їх загальна кількість на першому і другому курсі була 1300, а через десять років, в 1917 — 4919. Зоя Тулуб, яка була на першому курсі в 1909 році, згадувала: «На наше слов'яно-руське відділення було прийнято близько 300 осіб, тому в тісному приміщенні курсів, які займали тоді два чотириповерхових корпуса в кінці Фундуклеївської вулиці було справжнє стовпотворіння. Насамперед довелося простояти кілька годин, щоб отримати вхідний квиток, без якого всередину будівлі не пропускали». Основною причиною популярності вищої освіти серед молоді була, крім бажання саморозвитку, ще й необхідність заробляти на життя. Під час навчання багато курсисток підробляли. Надія Суровцова, якій пощастило влаштуватись сестрою в лазарет, писала: "Треба було заробляти, а сестрування було найкращою нагодою, бо уроки давало надто багато студентів і оплачувалися вони мізерно". Найчастіше курсистки шукали саме приватних уроків,  адже це була найпростіша та найдоступніша робота для молоді, на яку вони як випускниці середньої школи мали право. Найчастіше після закінчення курсів жінки працювали на освітній ниві, викладали в народних школах, гімназіях.
      Після 1905 року, в зв’язку зі збільшенням попиту на освіту,  набувають поширення приватні навчальні заклади, серед яких і приватні вищі жіночі курси. На Україні такими закладами були  Київські ВЖК А.В.Жекуліної, Київські вищі жіночі історико-філологічні курси професора М.Довнар-Запольського та інші. З 1906 року  жінкам дозволили навчатися в державних університетах на правах вільних слухачок, однак в 1908  знову заборонили. З 1915 в умовах воєнного часу уряд Російської імперії дозволила деяким університетам прийом жінок на вільні вакансії, із 1916 цю практику поширили на всі університети. Отже, з розвитком суспільства освічена жінка перестала бути унікальним  явищем, тепер вже багато молодих дівчат отримували вищу освіту. 
Список використаних джерел:
1.	Драч О.О. Вища жіноча освіта в Російській імперії другої половини XIX – початку  XX ст. [Текст]: монографія / О.О. Драч; науковий редактор проф. В.В. Калініченко; Черкаський нац. ун-т ім. Б. Хмельницького. –Черкаси: „ Вертикаль “, ПП Кандич С.Г., 2011. – 532с.
2.	Н.Суровцова. Спогади. — Київ: Видавництво ім. О.Теліги, 1996.— 432 с.
3.	Антонович К. З моїх споминів. Ч 2 / Катерина Антонович ; Укр. Вільна Акад. Наук. — Вінніпег : Накладом Укр. Вільної Акад. Наук, 1966. — 80 с.
                            Науковий керівник: кандидат педагогічних наук, доцент кафедри педагогіки і психології І. Т. Лещенко