- Мені більше немає до кого звернутися, - вимовила вона тихим голосом, не підводячи очей. - Я була в мера. Він розпорядився виділити візок. Але без супроводу. Сказав, що не вистачає людей. У поліції мене не захотіли навіть вислухати.
Кристобаль помітив, як, нервуючи, вона сплітає пальці.
- Послухайте, Рамоно, - вимовив він у заданому нею тоні. - Те, про що ви просите, позбавлене всякого сенсу. Я - не захист, зрозумійте. Я - тягар. Будь-який чоловік у вашому обозі - заділ на неприємності. Іспанці вважатимуть його дезертиром. Повстанці - агентом королеви. Я їду на захід, щоб не стати дурною іграшкою ні для перших, ні для других. Але дітям побоюватися нема чого. Зрештою, візьміть Ернесто.
- Эрнесто - старий.
- А я - учитель. І притому беззбройний.
- Я могла б дати вам револьвер мого покійного чоловіка.
Кристобаль посміхнувся її скромній спритності:
- Дякую покірно. На першому ж пості мене обшукають. І в найкращому разі - заарештують. А в гіршому - розстріляють там же, у кущах.
Вона замовкла. Він побачив, як губи її тремтять, а повіки важчають і набираються сльозами. Цього тільки не вистачало. Він ще раз спробував знайти вихід:
- Навіщо взагалі кудись їхати? Сиріт ніхто не торкне. Я чув, що з боку Камагуейя вже вислали в підмогу два гарнізони. Та й повстанці - не звірі.
Рамона піднесла хустку до очей, щоб позбутися непотрібної вологи. Вона, очевидно, зрозуміла, що справа безнадійна. Умовити його їй не вдасться. Вона прийняла це як факт, що стався, видихнула й піднялася зі стільця:
- Більше половини з них - колишні раби. Я знаю про те, що вони творили у Вегіті. І потім, навіть якщо в уряду вистачить сил тримати оборону, ми всі опинимося в облозі. Без їжі. Можливо - без води. Я не маю права так ризикувати. 
З опущеною головою вона покірно направилася до виходу. 
- Добре, - вимовив він, уставши. - Припустимо... я поїду з вами. 
Вона зупинилася на півдорозі і, обернувшись, уперше за час розмови глянула йому в очі. Цей погляд ледь не збив Кристобаля з думки:
- Припустимо.