Інсайт
А тоді раптом – бац! – і стоїш серед вулиці, наче здурів.
І забувся, куди ти йшов і навіщо жив.
І навіщо ти – зАмок, а все довкола – то рів.
І для чого танок кров’яних тілець усередині сотень жил.
Так стоїш собі, дихаєш. І бронхи лоскоче повітря осіннє.
І думи в тобі проростають зерном-малахітом:
Звільнюся з роботи. На море гайну. Народжу дитину.
І горіло б воно! І спльовуй усе бронхітом!
І стоїш собі в драповім. Чи у в’язанім. Або без.
І люди – розкришені кахлі на маминій кухні.  
Жовтень накашлює в барабанну перетинку свій соль дієз:
Ну, коли, як не зараз? А горіло б воно і не тухло!
У повітрі душок чебуреків, гілки – в жовтій збруї.
І за кожним із окликів лине луна вайлувата.
Почекати, хіба, іменин. Подивитися, що подарують.
І якщо знов непотріб і несмак – вшиватись.
А тоді раптом – бац! – і минає. І наче не ти тут. Морока.
Мить тому так впивався повітрям холоднуватим.
Гляну, що подарують. Впівока…
От якби щось нормальне, щоб не треба було зриватись.

ИНСАЙТ

А потом вдруг - бац! - и стоишь посредине улицы, как дурак.
И не помнишь, куда ты шел и зачем ты жил.
И зачем ты есть зАмок, а всё вокруг есть овраг.
И зачем хоровод кровяных телец внутри сотен жил.
Вот стоишь и дышишь. И воздух октябрьский чешет бронхи.
И мысли внутри прорастают зародышем-малахитом:
Уволюсь с работы. Уеду к морю. Рожу ребёнка.
И гори оно всё! И сплёвывай всё бронхитом!
И стоишь в своём драповом. Или вязаном. Или без.
И люди кажутся раскрошившимся кафелем в маминой кухне.
Октябрь накашливает в барабанную перепонку свой соль диез:
Ну, когда, если не сейчас? Пусть горит оно всё и не тухнет.
Воздух настоян на листьях, на чебуреках и скипидаре.
И на все сотни выкриков – два варианта эха.
Подождать, что ли, до именин. Посмотреть, что подарят.
И если опять безвкусицу и безделицу – то уехать.
А потом вдруг – бац! – и проходит. И будто не ты здесь, зараза,
Минуту назад восхищался холодным смогом, дышал прохладцей.
Вот посмотрю, что подарят. Вот только глазом….
Хоть бы что-то нормальное, чтоб не пришлось срываться.