Символічність образів у романі «Риб’ячі діти» Є. Положія
Проаналізувавши весь роман, помічаємо, що автор використовує такий художній прийом, як символічність образів. Символом людської совісті є біла бродяча сука. Морального здоров’я суспільства – церква. Людської безвідповідальності – крематорій. За допомогою цих символів Є. Положій розкриває проблематику твору.
Майже всі з наведених вище персонажів є головними. Але найголовнішою фігурою у романі Є. Положія «Риб’ячі діти» є довгонога, довгоморда сука білої масті. Всі, кого вона зустрічала на своєму життєвому шляху називали її по-різному, тож одного імені в неї немає. Автор наголошує на безименності своєї героїні наприкінці твору. Змальовуючи одну і ту ж ситуацію, називає собаку кожен раз по-різному, згадуючи всі її попередні ім’я. Це свідчить про те, що у цьому творові ця тварина не є звичайною фізичною істотою, вона для кожного персонажа є різними символами їх особистих страхів і совісті, персональним символом для кожного з нас. 
Доля цього собаки перетинається із долями багатьох героїв книги. Автор вважає, що суспільство повинне бути побудоване на взаємодопомозі, чуйності, доброті, але у реальному житті все, на жаль, не так вже й безхмарно, тому наділяє свою головну героїню усіма найкращими рисами, якими може володіти собака і які повинні бути в людині. 
Білка (Білл, Бемоль, Білявка) – це щира любов, яку вона проявляє по відношенню до людей, які гарно до неї ставляться: «…любила гратися з дітьми…бігати за Олею; подобалось, коли її чухають і гладять ніжні маленькі долоньки, взагалі їй тут подобалось, бо тут ситно і затишно» [11, с.33]. Любила вона також і художника, який прихистив її, надав змогу жити в теплі. Коли він поїхав до рідного села, сумувала за ним, за його ласкавими руками і добрими очами, у яких знаходила спокій і затишок. Вона з самого дитинства вчилася розрізняти добро і зло, намагалася дати визначення цим поняттям. Білка боялася злих людей, які «жбурляли в неї камінням та тишком, коли ніхто не бачить, боляче били ногами під живіт…кидали на її адресу щось лайливе…або без жодних на те причин…перевертали ногою миску з їжею…» Такі прояви людської жорстокості були незрозумілі цьому ні в чому не винному собаці: «Білка не могла усвідомити мотивів…А відповіді «просто так» в її собачому рефлекторному апараті не існувало. Ніщо на світі не може відбуватися «просто так»…Якщо ти розумна істота, звісно. Тож це суто людське поняття – зробити щось гидке або гарне «просто так»…»[11, с.32]. У цих рядках показані не тільки думки собаки, її сприйняття навколишнього світу, а й докори автора, засудження людської агресії. Після того, як Білка дивом врятувалася від нічної пожежі, вона чітко усвідомила, що «зло…перебувало поруч і могло кожної миті нанести удар…»[11, с.57]. А зло і біль для неї – це люди: «…обмаль людей… – обмаль небезпеки…»[11, с.85]. Живучи на кладовищі, Білка зустрічала «…різних зовні і за запахом людей: неохайних, від яких паскудно пахло, але, попри все, вони завжди ділилися їжею; охайні, але завжди з запахом алкоголю…після кладовища люди підуть їсти і пити – у них завжди так, і слина текла і капала на траву, вона лежала в кущах…неймовірно хотілося їсти і пити…»[11, с.85]. Бачимо, як автор протиставляє, напевне, бомжів, які завжди ділилися із собакою своєю їжею, бо розуміли становище цієї тварини, адже самі живуть так само, і заможних людей, які приходять на похорон і мають за ідею набити свої шлунки. 
Білка – це також і палка любов матері до своїх цуценят, готовність захищати їх, навіть ризикуючи своїм власним життям. Згадаймо момент, коли собаколови знайшли Білявку і закопали живцем її нещодавно народжених цуценят: «…Білявка гавкала і вила…стрибала, крутилась, ховалась, демонструвала всім своїм виглядом, що тікає – і по ній ніяк не могли влучити…Сірий її…бачив…і не розумів, чому вона не тікає…жінка із сіткою випадково…знайшла цуценят, і Сірому зрештою стало зрозуміло, чому не тікала Білявка... – рятувала, відводила від малих небезпеку»[11, с.239], «…Білявка, виючи та скиглячи, намагалася розкопати своїх дітей…роздирала лапи до крові…»[11, с.241]. Автор використовує найпотужніші слова, щоб описати відчай собаки, коли та побачила їх мертвими: «…жалібно заскиглила, наче мала дитина, заплакала» і допомогти читачу уявити всю жорстокість з боку собаколовів, чуйність Сірого і горе Білявки-матері.
Білявка у романі Є. Положія – приклад для суспільства і символ персональних страхів мера. «…як відомо, білий пес, білий хорт – то і є білий чорт у національному фольклорі» [11, с.20]. Але чортом собака була лише для тих, хто знав, чого боїться і чого потрібно було б остерігатися.
В його собачій голові немає брудних думок, в серці – жорстокості і байдужості. Він не шукає виправдання для людей, які його ображають, а цілком обґрунтовано відносить їх до своєї уявної категорії поганих і злих. Він сприймає світ таким, яким його бачить власними очима. Але наприкінці твору автор показує нам Білявку зовсім з іншого боку: «Після того, як…знищили цуценят, Білка втратила відчуття небезпеки, кордон між територіями, де живуть добрі і злі істоти, стерся…серце стало, як камінь…»[11, с.284]. Такі слова дають змогу зрозуміти, що навіть добре серце, в якому немає заздрощів, хитрощів та байдужості, може бути зламаним, розбитим через зло.
Читаючи останні рядки книги, ми спостерігаємо неймовірну відвагу Білявки, яка «знала, що незабаром помре…і коли…миршавий підняв рушницю, то вона прийняла смерть достойно, навіть не намагалася сховатися: лежала, не поворухнувшись…стуливши очі, в куточках яких застигли гній і сльози»[11, с.284].  Ця відвага прокинулася у тварині через відчай, тугу і беззахисність.
Сцена вбивства собаки є передостанньою крапкою письменника у цьому творі. Він показує, що люди схильні боротися зі своїми страхами, внутрішніми недоліками, але стикаючись із ними віч-на-віч, бояться ще більше і зрештою не здатні довести боротьбу до кінця, одержати перемогу. Це і є проблемою суспільства і окремо кожної особи в ньому. Тому що саме це породжує байдужість і, що ще гірше, жорстокість. 
Розділ «28.Серце» – це останній розділ книги і має одне єдине речення, яке є зверненням до кожного з нас: «Серце моє, не сердься!», а хочеться сказати: «Серце моє, не будь байдужим!»
Зрештою, всіх героїв роману автор збирає в одному місці – на відкритті крематорію. Це теж є своєрідним символом того, що люди, вчинивши не правильно, намагаються позбутися відповідальності, забути, тому і «спалюють» свої гріхи, спогади, вчинки. 
«Тварини були начебто і мертві, але…чомусь не покидало відчуття, що вони просто сплять…Він взагалі не розуміє, чому їх не прикрили, не закрили, чому спалюють просто так, у всіх на очах, відкрито?»[11, с.278]. І дійсно, чому люди не приховують свої страшні вчинки в минулому? Чому не намагаються сховати десь в собі на деякий час, щоб розібратися з ними, перемогти свої страхи, свої вади, такі, як жорстокість, байдужість, нещирість, корисливість, і потім бути вільними? Якщо намагатися забути, стерти з пам’яті, замість того, щоб боротися, все одно через деякий час усе згадається, відновиться і повториться: «Собаки оживають!», і це нескінченне замкнене коло буде обертатися, а, можливо, й обертати нашу планету.