История эта началась в одном старом районе большого города. В этом районе на каждом шагу располагались маленькие парки и скверы. Около двухэтажных и трёхэтажных домиков все дворы заросли многолетними высокими деревьями. Можно было даже подумать, что дома строили прямо в лесу.
Тут-то и жил мальчик девяти лет по имени Гоша. Между собой друзья звали его по-взрослому: Гошан или Гошка.
Все также знали его папу, папу Лёшу, которого с детства и до сих пор папины друзья между собой называли Мякишем, словно он был хлебный шарик или пластилин. А всё началось из-за того, что он был добрый и отзывчивый.
Папа у Гошана занимался компьютерами. Можно сказать, был программистом. То есть он хоть и не занимался компьютерами специально, но хорошо в них понимал и мог установить любые игры и программы. А где он их брал, то ли в глубине компьютера, то ли ещё где, никто сказать не мог. Но точно не покупал. Скорее всего, изобретал сам.
Он включал компьютер, который светился, как новогодняя ёлка. Перебирал по клавишам, издавал какие-то странные и непонятные звуки, а потом вскакивал так резко, что головой мог сбить настольную лампу. Пробегал радостно по комнате и останавливался. Просто замирал с вытаращенными глазами, а волосы его торчали в разные стороны. Потом, опомнившись, он замечал: «Батюшки мои, на ноге нет тапочки!»
Он удивлённо разглядывал ноги: босую и обутую. И задавал себе вопрос: «Куда же делась тапка?»
Затем чесал шевелюру на голове и делал это так увлечённо, что раздавался звук, словно где-то скребут кошки. Потом папа Мякиш шевелил пальцами на ноге, будто играл на рояле. Так пошевелит и этак пошевелит.
После этого шевеления носок не выдерживал, большой палец проделывал дырку и свободолюбиво вырывался наружу.
Гошан со своими друзьями, которые были в этот момент у него в гостях и сидели все втроём, рядком на диване, дружно смеялись над Гошкиным папой.
Он на них не обижался, а только дразнил их:
– Что, мелюзга? – и забавно качал головой.
Тогда все дети вытягивали руку и показывали указательными пальцами, где осталась тапка.
Папа, выпрыгнув из-за стола, не заметил, как от такого резкого движения нога дёрнулась и тапка «выстрелила», как из пушки, и улетела далеко от того места, где сидел папа Мякиш, чем он насмешил всех ребят и самого себя в том числе.
Посмеявшись, все вместе они садились пить чай. За разговором папа Мякиш обещал детям изобрести самую лучшую детскую игру всех времён и народов.
– Вы только не торопите меня! Дайте время чуть-чуть, – он открывал рот, чтобы сказать ещё что-то и закрывал глаза от удовольствия и от мыслей, которые были у него в голове.
И так в этой позе, с открытым ртом и закрытыми глазами, он застывал, словно увидел чудо. В такие моменты на папу Лёшу было приятно смотреть. Он был великолепен, как изобретатель. От прилива вдохновения он попросту забывал, что хотел сказать.
А потом, громко вздохнув и очнувшись, словно ото сна, он продолжал, как ни в чём не бывало:
– Я, конечно, и сейчас могу похвастаться, но не буду. Боюсь, не всё пройдёт гладко.
Дети с любопытством слушали. И со дня на день ожидали: когда же, когда же свершится чудо и Гошин папа наконец-то представит на их детское обозрение своё долгожданное изобретение!?
– Что же это за чудо? – спрашивали дети.
– Подождите, подождите. Надо эту программу подстроить под модный планшет, – переживал вслух папа Мякиш. – Сейчас самый крутой планшетник, – задавал он вопрос детям, – какой?
– Айпад, – отвечали дети хором.
– Правильно! – соглашался папа Мякиш с ними по-взрослому. – Вот когда почищу кое-что в программе, тогда все вместе и попробуем.	Історія ця почалася в одному старому районі великого міста. У цьому районі на кожному кроці розташовувались маленькі парки й сквери. Біля двоповерхових та триповерхових будиночків усі двори позаростали багаторічними високими деревами. Можна було навіть подумати, що будинки зводили прямо у лісі.
Тут бо й жив дев’ятирічний хлопчик на ймення Гоша. Проміж себе друзі звали його по-дорослому: Гошаном або ж Гошкою. 
Усі також знали його тата, тата Льошу, котрого з дитинства й досі татові друзі прозивали проміж себе М’якушкою, мов би він був якоюсь  хлібною кулькою, чи пластиліном. А все почалося через те, що він був добрим і чуйним.
Гошанів тато працював з комп’ютерами. Можна сказати, був програмістом. Тобто, хоч він  не займався комп’ютерами за фахом, але добре на них розумівся й міг встановити будь-яку ігри й програми. А де він їх брав, чи то у глибині комп’ютера, чи деінде ніхто сказати не міг. Але точно не купував. Швидше за все, винаходив сам.
Він вмикав комп’ютер, котрий світився, мов новорічна ялинка. Перебирав по клавішах, видавав якісь дивні й незрозумілі звуки, а тоді підскакував так різко, що головою міг збити настільну лампу. Пробігав радісно по кімнаті й зупинявся. Просто завмирав з виряченими очима, а волосся його стирчало врізнобіч. Тоді, схаменувшись, він помічав: «Ой леле! На нозі немає капця!» 
Він здивовано розглядав ноги: босу й взуту. І ставив собі питання: «Куди ж подівся капець?»
Потому чухав чуприну й робив це так завзято, що лунав звук, мов десь шкребуть коти. Тоді тато М’якушка ворушив пальцями на нозі, ніби грав на роялі. Так поворушить, й інак поворушить.
Після цього ворушіння шкарпетка не витримувала, великий палець прогризав дірку й вільнолюбно виривався назовні. 
Гошан зі своїми друзями, котрі гостювали нього у той момент й сиділи утрьох рядочком на дивані, дружно сміялися з Гошчиного тата.
Він на них не ображався, а лише дражнив їх:
- Що, дрібнота? – й кумедно хитав головою.

Тоді усі діти простягали руки й тицяли вказівними пальцями, де лишився капець.
Тато, вискочивши з-за столу, не помітив, як від такого різкого руху нога смикнулася й капець «вистрілив», мов з гармати, й полетів далеко від того місця ,де сидів тато М’якушка, чим він насмішив усіх дітлахів й себе серед них.
Посміявшись, всі разом вони сідали пити чай. За розмовою  тато М’якушка обіцяв дітям винайти найкращу дитячу гру на всіх часів і народів.
- Ви лишень не квапте мене! Дайте часу геть трішечки, - він відкривав рота, щоб сказати ще щось і закривав очі від задоволення й від думок, що були в його голові.
І так в цій позі, з відкритим ротом і закритими очима, він застигав, мов побачив диво. У такі моменти на тата Льошу було приємно дивитися. Він був неперевершений, як винахідник. Від припливу натхнення він просто забував, що хотів сказати.
А тоді, голосно зітхнувши й очунявши, ніби від сну, він продовжував, мов нічого й не було: 
- Я, звичайно, й зараз можу  похвалитися, та не буду. Боюся, не все вийде гаразд.
Діти з цікавістю слухали. І з дня на день чекали, коли ж, коли здійсниться диво, й Гошин тато нарешті явить на їх дитячі очі свій довгоочікуваний винахід!? 
- Що ж це за диво? – питали діти.
- Зачекайте, зачекайте. Треба цю програму підлаштувати під модний планшет, - переймався уголос тато М’якушка. – Зараз найкрутіший планшетик, - питавсь він у дітей, - який?
- Айпад, - відповідали діти хором.
- Правильно! – згоджувався тато М’якушка з ними по-дорослому. – От коли почищу дещо у програмі, тоді всі разом і спробуємо.