ЗАТВЕРДЖЕНО
						Наказ Міністерства освіти і науки України
						29 березня 2012 року №384
						Форма № H-6.01

	            ПОЛІТИКО-ПРАВОВИЙ КОЛЕДЖ «АЛСКО»

    Циклова комісія із цивільно-правових дисциплін (випускаюча)

  КУРСОВИЙ ПРОЕКТ 
                           З  Цивільного Права
              на тему «Поняття та види спадкування»

					Студентки  курсу 
					Напряму підготовки: 08 «Право»
					Спеціальності: 081 «Право»
					______________

					Керівник: д.ю.н, професор 
					-

				Національна шкала (оцінка) _______________
				Кількість балів: __ Оцінка: ECTS ___________

				Члени комісії: _____________ ______________								  _____________ ______________								  _____________ ______________	 

                          м. Київ – 2025 рік
                          План

Вступ………………………………………………………..........….………3
Розділ 1 Загальні засади спадкування……................................................6
1.1 Вклад вчених в науку спадкування……………………….....................6
1.2 Норми спадкового права……………………………………………......8
1.3 Поняття спадщини……………………………………………………..18
Розділ 2 Спадкування за законом…………………………………….....23
2.1 Випадки спадкування за законом………………………………….…..23
2.2 Порядок спадкування за пріоритетом …………………………….…..27
2.3 Підстави для усунення спадкоємця від спадкування…………..…….37
Висновки……………………………………………………………..……..43
Список використаних джерел та літератури……………………….….45

                      Вступ
 
Інститут спадкового права в нинішніх законних концепціях, а також в концепції цивільного права нашої держави - один з основних. Значимість даного інституту обумовлена тим, що предметом спадкування більшою мірою вважається право майна. Питання про те, що залишається вже після смерті загиблого власника, кому воно зобов'язане перейти, в якому режимі і розмірі, з давніх пір (ще з римського приватного права) до наших днів залишаються у фокусі уваги співтовариства і країни, законодавців також вчених, будь-якої людини, так як вони в цій чи іншій мірі зачіпають їх інтереси. В ході власного життя індивід накопичує певну кількість матеріальних зручностей і цінностей, якими хоче задовольнити ніяк не лише власні потреби, а також потреби своїх близьких і рідних, особливо в разі власної смерті. Подібним способом, інститут спадкування гарантує сім'ї загиблого можливість зберегти та використати його власність, заощадження, чим сприяє зміцненню майна людей. 
За свого життя індивід формує в наслідок власної роботи конкретні прямі обов'язки, які зачіпають не тільки самої людини, але також інших персон. З Цієї Причини важливо для того, щоб у разі смерті зобов'язання загиблого у відношенні інших осіб були виконані, у разі якщо це вважається допустимим. Безпосередньо норми спадкового права викликані упорядкувати перехід які належать людині прав і зобов'язань вже після її смерті. 
Спадкове право на сьогоднішній день стало важливим не лише для фізичних, однак також для юридичних осіб, так як воно значно надає великий вплив на розвиток і склад їх верховних органів, їх діяльності, особливо це стосується питань спадкування акцій, часток (паїв) у статутному фонді. 
Таким чином, значимість вивчення законних завдань спадкування визначена зростаючим значенням права приватної власності людей також режиму її спадкування в обставинах ринкової економіки, потребою дослідження правового механізму, що належним способом мав можливість б уберегти права і інтереси людей. 
Призначення інституту спадкоємного права в обставинах ринку в стимулюванні формування індивідуальної власності також формування умов, які потрібні для її застосування з метою забезпечення матеріальних і інших потреб людей-власників, а вже після їх смерті — наступників. Більш цього, фінансова ситуація в Україні вимагає єдиного дослідження взаємовідносин, які виникають при спадкуванні, а крім того законодавства, стабілізуючого дані взаємини.
У взаємозв'язку з реформою спадкоємного права України виникли новітні норми, удосконалення яких триватиме року. З Цієї Причини вивчення питань спадкоємного права в обставинах ринку має суттєве абстрактне також фактичне значення. Цим також пояснюється підбір теми моєї курсової роботи, її актуальність і значимість. Предметом вивчення є концепція нормативних актів, що стабілізують правовідносини спадкоємства за законом та за заповітом, судова і нотаріальна практична діяльність їх використання. 
Об'єктом вивчення вважаються соціальні взаємовідносини в галузі правового регулювання спадкування згідно із законом також заповітом в Україні. 
Метою курсової роботи є всебічне єдине вивчення відносин спадкування в ринкових обставин, абстрактне підтвердження нормативного закріплення спадкування за законом та за заповітом в якості ключових різновидів спадкування. 
Основними завданнями курсової роботи є: 
- виявити єдині засади спадкування, категоріально - термінологічний апарат з досліджуваного питання; 
- дати характеристику головним ньюансам успадкування згідно із законом, встановити його персональний склад та характерні риси; 
- проаналізувати характерні риси та головні особливості спадкування за заповітом; 
- вивчити здійснення права на спадкування та процедуру оформлення спадщини згідно із законом. 
Методологічна база вивчення укладається з базових науково-теоретичних тверджень, встановлених в адвокатській науці в цілому і в науці цивільного права зокрема. В ході роботи були застосовані такі академічні способи вивчення: общеисторический, логіко-правовий, комплексний, обществоведческий, порівняльно-законний, статистичний. Головні твердження і висновки, продемонстровані в роботі, базуються на розгляді функціонуючого цивільного законодавства, відмінних рис його застосування, досягнень цивільно-правової науки.
спадкування \

           Розділ 1 Загальні засади спадкування
1.1 Вклад вчених в науку спадкування
Спадкове право – це один з найдавніших інститутів права, який був і є актуальним з позиції його дослідження, розвитку та вдосконалення, оскільки стосується особистих інтересів людини. Зважаючи на беззаперечну важливість спадкування, різні автори намагались дати своє пояснення цьому терміну, розкрити його суть. Так, Дзера О.В. та Кузнєцова Н.С. пропонують розглядати спадкове право як в об’єктивному, так і в суб’єктивному значенні. Під спадковим правом в об’єктивному значені дані автори пропонують розуміти сукупність встановлених державою правових норм, що регулюють умови та порядок переходу після смерті громадянина майнових і деяких особистих немайнових прав та обов’язків, а під спадковим правом у суб’єктивному значенні – права особи, яка закликається до спадкування, та права особи, яка вже прийняла спадщину. Таких осіб називають спадкоємцями. 
Деякі вчені, зокрема Серебровський В.І., розрізняють поняття спадкового права і права спадкування, розуміючи під першим право в об’єктивному значенні, під другим – право у суб’єктивному значенні. Але у практиці ці два поняття найчастіше ототожнюються.
Заіка Ю.О. визначає спадкове право як підгалузь цивільного права,що являє собою сукупність встановлених державою правових норм, які регламентують порядок та умови переходу майнових прав та обов’язків померлого громадянина до інших осіб. Він тісно пов’язує спадкування з правом власності, оскільки спадкування є одним із найпоширеніших засобів набуття права власності і служить охороні цього права. Недоліком даного визначення є те, що спадкодавцем тут виступає лише громадянин, а такі категорії як іноземці та особи без громадянства не враховані. Доцільніше вважати спадкодавцями усіх фізичних осіб.
Копайгора І.Д., Іваненко Г.В. та Панченко М.І. пропонують розуміти під спадковим правом окремий цивільно – правовий інститут, що регламентує умови та порядок спадкування. Саме спадкове право визначає підстави спадкування, час і місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, особливості спадкування окремих видів майна, порядок і строки прийняття та відмови від спадщини, оформлення спадкових прав.
Фурса С.Я., як і більшість авторів, визначає спадкове право на основі ст.1216 ЦК, за якою спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) Здійснюється воно за заповітом та за законом (ст. 1217 ЦК).
Але Фурса С.Я. зазначає що,ст.1216 ЦК розкриває лише загальні риси спадкування, а тому встановлено таку формулу спадкування: перехід прав та обов'язків від спадкодавця, яким є померла особа, до спадкоємців. У даній нормі не встановлено, що крім спадкоємців до суб'єктів спадкових правовідносин належать також відказоодержувачі та інші особи. У цій нормі встановлено, що при спадкуванні здійснюється перехід прав та обов'язків, але неможливо тут сприймати права та обов'язки як самостійні категорії, оскільки за ч. 1 ст. 1282 ЦК спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Тобто обов'язки спадкодавця мають бути меншими ніж належні йому права, оскільки навіть при їх однаковості спадкування фактично не буде, а відбуватиметься відшкодування боргів спадкодавця. 
Таким чином, незважаючи на деякі розбіжності у підходах до визначення спадкового права, усі автори сходяться на тому, що це сукупність правових норм, які встановлені державою та охороняються нею й регулюють питання, пов’язані зі спадкуванням.
1.2 Норми спадкового права
Так Як спадкове право — це самостійний інститут цивільного повноваження, в такому разі, безумовно, те, що його загальновизнаних мірок базуються у властивих лише цій підгалузі повноваження принципах. Найбільш цього, присутність подібних основ призначається власного сімейства лакмусовим папірцем, що дає можливість говорити, є одиниця задоволені причини з метою відокремлення цієї сукупності законних загальновизнаних мірок само як незалежного відділення сфері цивільного повноваження, або їх немає..
Але загальної також конкретного списку основ наслідного повноваження у цивілістичній науці ніяк не є. Згідно його судженню, до основ наслідного повноваження належать відповідне: 1) правило універсальності спадкоємного правонаступництва, що складається у цьому, що документ прийняття спадщини розширюється в усі без винятку спадщину, незалежно з цього, близько кого кохана розташовується, також те що певні її незнайомі предмети наступникові у період прийняття спадщини. Крім цього, багатофункціональність виражається також у цьому, те що до наступникові передаються ніяк не лише повноваження, проте також прямі обов'язки. При Цьому неприпустимо затвердження спадщини частково, через обставиною або з деякими ремарками, трансформація справедливий також зобов'язань ніяк не зобов'язаний володіти практично ніяких перехідних ланок, крім ситуації, встановлених законодавством, хтось здатний реалізуватися безпосередньо від спадкодавця до спадкоємця. 2) правило обліку ніяк не лише реальною, проте також припустимої волі спадкодавця полягає у цьому, що у разі якщо спадкоємець ніяк не покине заповідане майно, в такому випадку указ визначає область наступників також процедура спадкування з урахуванням можливої волі спадкодавця — до спадкоємства закликаються найкоротші особистості спадкодавця суспільство. В даний правило показував також Никитюк П. З., що визначив його як правило семейственно-схожого характеру спадкування. Загальновизнаних Мірок наслідного повноваження дають незалежність волевиявлення ніяк не лише спадкодавцям, однак також наступникам, які мають всі шанси здійснити спадщину або утриматися з її з різних суджень. Подібна самостійність є сутність принципу незалежності підбору близько спадкоємців, які закликаються до спадщини. 3) правило захисту баз правопорядку також моральності, зацікавленостей спадкодавця, спадкоємців, інших фізіологічних також адвокатських персон відповідно до спадкоємства також правило захисту найбільш спадщини з різних безбожних або аморальних посягань виношують захисний вигляд. Дані основи чітко виражаються у нормах, що регламентують процедура усунення з спадкування безчесних наступників (ст. 1224 ЦК України), здійснення волі спадкодавця, здійсненні які належать наступникам потомствених справедливий, охорону також управління спадщиною аж до етапу передачі її належним наступникам також цього таке. 
Никитюк П. З. доповнює до даними основам ще також правило матеріально – забезпечувального спрямування спадкування, що складається у цьому, що завдання переходу справедливий також зобов'язань з спадкодавця до наступникові гарантує задоволеність речових зацікавленостей наступників також кредиторів спадкодавця. Також в тому числі і в такому разі те, що в узгодженні з ст. 1282 ЦК України спадкоємець, що встановив спадщину, відповідає згідно боргами спадкодавця, ніяк не визначає її у незручне також важкий стан, так як відповідно до даної замітки подібна обов'язок спадкоємця обмежується величиною реальної ціни наслідного власності..
Недорікуватий Ю. Але. дає ще також подібні основи, так само як черговість закликання до спадщини присутність спадкуванні за законом; рівноправність потомствених частиною присутність спадкуванні за законом; казенно – законна охорона покалічених членів сім'ї також членів сім'ї спадкодавця..
Трансформація справедливий також зобов'язань фізіологічного особи – спадкодавця вже після його смерті до наступникам у погодженні з загальновизнаними мірками наслідного повноваження називають спадкуванням (ст. 1216 ЦК). Проаналізувавши існуючу адвокатську літературу також право, можливо відзначити кілька властивостей спадкування: 1) з метою реалізації вищезазначеного переходу справедливий також зобов'язань слід присутність конкретного практичного складу, встановленого нормою наслідного повноваження. До причин спадкування належать указ також заповідане майно. Дані причини ніяк не протидіють товариш товаришу також ніяк не ліквідують товариш товариша. Відбувається, якщо частка спадщини здатний перейти до наступникам згідно із заповітом, інша — згідно із законом. 2) цілісність справедливий також зобов'язань, які передаються, приймається як один єдиний.Все Без Винятки матеріальні повноваження, які передаються до наступникові у ході успадкування мають найменування наслідного активу, але комплекс зобов'язань - наслідного пасиву.  Неможливо здійснити повноваження також утриматися з зобов'язань.  Таким Чином, в разі якщо спадкове власність прийнято, в такому випадку заміна власника у ході успадкування гарантія власності ніяк не закінчується.  3) успадкування має єдиний (багатофункціон) вид, але ніяк не неповний (сингулярного).  Трансформація абсолютно всіх справедливий відбувається в той же час також в основі 1-го дії.  Неможливо здійснити одні повноваження, але з інших утриматися.  Багатофункціональність успадкування виражається також у тому, то що все без винятку повноваження також прямі обов'язки передаються з 1-го особи до іншого без ролі 3 суб'єкта.
Присутність спадкуванні трансформація справедливий також зобов'язань спадкодавця до його наступникам відбувається в режимі спадкоємного правонаступництва, що стане володіти роль лише присутність присутності ладу обставин. Таким Чином, правонаступником зобов'язане представляти суб'єкт, що за конкретних у законодавстві прецедентів зізнається наступником. Слід крім того, для того щоб наступники існували викликані до спадкоємства, так як в іншому випадку правонаступництво ніяк не з'являється. Потомственим законному визначені належні про принципи режимі покликання до спадкуванню конкретних категорій наступників. Крім цього, слід, для того щоб також суб'єкт, що викликана до спадкування, встановила спадщину. 
Захоплюючою вважається ідея Антимонова Б. З. також Темп Ко.Але. про це, то що необхідно відрізняти спадкове правонаступництво також правонаступництво вже після смерті особистості. Вони вважають, що поява близько набувача повноваження придбання внеску під Тримати банку через постанови власника інцидент смерті — цей інцидент ніяк не спадкоємного правонаступництва, тут має роль правонаступництво вже після смерті. У доказ цього доводяться такі доводи: указ ніяк не аналізує такого набувача зі внеску само як наступника також підкорює законами правонаступництво ніяк не про наслідування, але зовсім іншому законному розпорядку, вкладення в даному випадку ніяк не вводиться в потомственную достаток, покупець ніяк не робиться належним згідно боргами спадкодавця; набувачем зі внеску здатний бути визнано кожен суб'єкт, незалежно з обмежень, які є у взаємовідношенні наступників..
Такого Роду адже погляді керується також Дзера Під.Під., що акцентує кілька властивостей спадкоємного правонаступництва, які надають ймовірність відрізнити його з правонаступництва вже після смерті. Але безпосередньо: 1) спадщина передається до наступникові само як загальне єдине, в такому разі є само як комплекс справедливий також зобов'язань, в тому числі і в такому разі факт, що обов'язок спадкоємця згідно боргами спадкодавця обмежується величиною наслідного власності, ніяк не перекреслює тільки одна взаємозв'язок серед активом також пасивом спадщини. 2) спадкоємець набуває спадщину постійно напряму. В основі загальновизнаних мірок наслідного повноваження уповноважений буде власником абсолютно всіх справедливий також зобов'язань, які мають всі шанси до деревену переключитися. У разі появи колективного майна під час спадкування жодна людина з співвласників ніяк не має необхідність у посередництві іншого з метою появи біля нього належного повноваження в предмет потомственою народ, що говорить про невимушеність також незалежне сприяння у спадкового час. 3) спадкоємець набуває все без винятку повноваження також прямі обов'язки одночасно також в той же час. Затвердження спадщини — це один документ, що розширюється в усі без винятку предмети спадкування в той же час. До наступникові у період появи правонаступництва передаються також інші повноваження, які у цей період ще ніяк не існували знайомі. 
Взаємовідносини, що утворюються згідно з приводу здійснення належними суб'єктами власних потомствених справедливий, у цивілістичній науці називають потомственим правовідносинами. Так Як спадкові правовідносини вважаються типом цивільно-законних взаємин, вони характеризуються єдиними закономірностями, які притаманні цивільним правовідносинам в цілому. Однак як спосіб регулювання особливої категорії соціальних взаємин, спадкові правовідносини мають власні спеціальні, тільки їм властиві особливості. 
У Разі Якщо характеризувати спадкові правовідносини як різновид цивільних правовідносин, в такому випадку можливо відзначити подібні єдині властивості, так само як об'єкт також спосіб регулювання. Об'єктом регулювання вважаються повноваження також прямі обов'язки серед його співучасниками, що утворюються згідно з приводу матеріальних також індивідуальних немайнових взаємовідносин. Характерною Рисою взаємовідносин, які оформляють об'єкт наслідного повноваження, вважається врегулювання переходу зазначених взаємовідносин у спадщину з правопопередника (спадкодавця) до правонаступникам (спадкоємцям). Способом регулювання вважається адвокатське рівноправність співучасників спадкових правовідносин, кожний з яких має власні повноваження також прямі обов'язки також ніяк не розташовується в керівництві іншого; самостійність, в такому випадку є здібності підбору з деяких альтернатив дії, що виражається в спадкового пільги, наприклад, у здатності безперешкодного підбору методу прийняття спадщини, вирішення проблеми про прийняття потомственою народ або незгоду з її, у нормах про області наслідного власності в рішення наступників також полиадельфит. п. Але у відмінність від інших цивільно-законних вузів під спадкового пільзі всі без винятку адже домінують владні загальновизнаних мірок.Потомственим правовідносин, так само як також цивільним, крім того притаманні особливості волевиявлення країв також присутності індивідуального компонента, однак у відмінність з цивільних, у потомствених правовідносинах вони знаходять ряд іншої значення також з цієї причини їх необхідно аналізувати так само як спеціальні, властиві тільки з метою наслідного повноваження  властивості.
В базі розгляду законодавства також адвокатських ключів, своєрідних властивостей, характерних лише спадковим відносинам можливо зарахувати відповідну: 1)спадкові правовідносини — це стеничные правовідносини, так як вони базуються в незалежному волевиявлення їх суб'єктів. Лише згідно обопільної одностайності суб'єктів спадкових правовідносин відбувається їх поява, зміна також завершення. Відмінною характерною рисою спадкових правовідносин вважається присутність у їх складі особистості, що хоча безпосередньо також ніяк не братиме участь у правовідносинах, так як минулі з'являються лише вже після її смерті, однак бажання якою під істотною рівня надає великий вплив на динаміку правовідносин — спадкодавця. Присутність спадкування згідно із законом бажання спадкодавця полягає у прагненні до використання взаємин, у яких хтось був присутність існування також які виносяться наступників вже після його смерті, у режимі спадкування, встановленого загальновизнаними мірками установи успадкування згідно із законом. Юниорат відповідно до закону в цьому випадку є одно як припущення волі спадкодавця, що з цих або інших суджень ніяк не висловив її по іншому — лінією формування заповіту. Поява спадкових правовідносин з метою наступника обумовлюється адвокатським прецедентом прийняття ним спадщини, що вважається неконвертованих також абсолютним. Необхідно виділити, то що безпосередньо індивідуальне можливість успадкування з'являється близько наступника незалежно з його волі. З його волевиявлення знаходиться в залежності здійснення даного можливого повноваження. Затвердження спадщини — документ сильний, так як хтось цілком знаходиться в залежності з волі спадкоємця. З цього єдиного принципи є лише один рідкісний випадок, якщо у появі спадкових правовідносин не є індивідуальне бажання. Розмова проходить про спадкування відумерлого власності, то що відбувається незалежно з волі країни-спадкоємиці. Так Як спадкові правовідносини з'являються лише з загибеллю спадкодавця, відповідне рубежі їх формування — зміна також завершення — знаходяться в залежності раніше ніяк не з нього безпосередньо, але з його наступників. Зміна у розмірі взаємин тягне за собою перепризначення потомствених частиною цього або іншого наслідного намісника, те що відбувається лінією різних волевиявлень наступників — незгоди з прийняття спадщини, якщо належна цьому спадкоємцеві частина передається згідно з правом прирощення до інших спадкових намісників, які здійснили можливість затвердження спадщини, незгоди під вигоду кожного наступника, закликаного аж до прийняття спадщини, також цього таке. Незважаючи на ймовірні зміни у розмірі справедливий також зобов'язань, які передаються до наступникам, структура правовідносин, що обумовлюється періодом смерті спадкодавця, залишається постійним також ніяк не знаходиться в залежності з волі наступників: минулі ніяк не мають всі шанси, наприклад, здійснити одну можливість із складу спадщини, відрікшись присутність цьому отримання інших, або здійснити лише повноваження також утриматися присутність цьому виконання зобов'язань спадкодавця. Лінією незгоди з спадщини спадкоємець здатний перервати з метою собі наявність наслідного взаємини. Проте в тому числі і в разі, якщо всі без винятку викликані до спадкоємства можливі наступники ніяк не візьмуть спадщина, правовідносини всі без винятку точно також стануть діяти, так як в цьому випадку всі без винятку повноваження також прямі обов'язки, які у власній сукупності оформляють потомственную достаток, переступлять до країні само як до потрібного також підпризначеного в силу закону наступника. 2) спадкові правовідносини — це відносини, у яких є індивідуальний компонент. Близько індивідуальним компонентом у спадкових правовідносинах в першу чергу в цілому необхідно мати на увазі вид, дії, репутацію особи, що призначається наступником. Отримуючи спадщину також вступаючи в такий спосіб у правовідносини, спадкоємець набуває ніяк не лише повноваження у власність загиблого, проте також робиться адептом його зацікавленостей — позикодавцем у правах також боржником у зобов'язаннях. Як Виявилося індивідуальний компонент також у даній законодавством здібності наступникам порівняно безперешкодного розподілу спадкової народ, що здатний бути прокладений також у відсутності чіткого дотримання потомствених частиною, з мішенню вилучення виділитися даного власності із складу спадщини, що більш детально задовольняє їх індивідуальні потреби також коло інтересів.3) потомствені правовідносини вважаються взаємовідносинами наступності тільки у цих правах також зобов'язання спадкодавця, які мають всі шанси бути об'єктом спадкового переходу.  Ніяк Не мають всі шанси перейти у спадщину ці взаємини, які існували нероздільно об'єднані з наявністю особи спадкодавця.  4) родовими правовідносинами опосередковуються взаємовідносини наслідного спадкоємства так само як у матеріальних, таким чином також індивідуальних немайнові права також зобов'язання.  Об'єктом наслідного правонаступництва вважається ніяк не тільки матеріальні, однак також індивідуальні немайнові повноваження, безпосередньо пов'язані зі матеріальними (наприклад, індивідуальні немайнові повноваження творців творінь уроку, літератури, мистецтва, винаходів, раціоналізаторських послуг також цього таке). У спадщину можуть також перейти і обов'язки, які носять особистий немайновий характер. Прикладом успадкування таких обов'язків може слугувати перехід до спадкоємців обов'язку щодо охорони недоторканності твору після смерті автора.
Дзера О.В. відносить до особливостей спадкових правовідносин також етапи їх розвитку. Він поділяє спадкові правовідносини на два етапи. Перший етап настає, коли відкривається спадщина і до прийняття спадщини закликається певне коло осіб. Ці особи іменуються спадкоємцями, але це не означає, що вони приймуть спадщину і в них виникне відповідне суб'єктивне право власності на певні об'єкти спадкового права. Такі відносини Антимонова Б.С. та Граве К.А. називають відносинами, які виникають у зв'язку з відкриттям спадщини. В даному стадії близько наступника з'являється можливість затвердження спадщини, сутність якого об'єднується до спроможності здійснити спадщину або утриматися з її. Згідно власної адвокатської натурі дане можливість належить до таким чином іменованим правообразующіе справедливим, в такому разі є воно вважається причиною появи інших справедливий. 1-Ий стадія спадкових правовідносин завершується в період, якщо спадкоємець або бере на себе вирішення про прийняття спадщини, або не бажає з її. 
Безумовно, те що 2-ий стадія з'являється, якщо спадкоємець, безпосередньо реалізуючи власне можливість отримати належні потомствених справедливий, бере на себе спадщину, також зумовлює найменування таких відносин - відносини, що утворюються у взаємозв'язку з прийняттям спадщини. Даний стадія непрекращается аж до цих часів, до тих пір поки цілком ніяк не зорієнтуватися доля наслідного власності (наприклад, наданий нотаріусом відповідний документ про прийняття спадщини). 
У Разі Якщо адже наступник категорично відмовиться від прийняття спадщини, в такому випадку хтось виходить із спадкових правовідносин. 
Дані 2 стадії безпосередньо поєднані поміж собою: хто саме ніяк не має повноваження здійснити спадщину, у такому випадку також ніяк не може бути правонаступником суб'єктних справедливий також зобов'язань спадкодавця. 
Таким чином, можливо зробити висновок, що спадкові правовідносини - це цивільно-законні відносини, що утворюються в основі загальновизнаних мірок підгалузі наслідного повноваження, в силу смерті фізіологічного особи (спадкодавця) також, як принцип, бажання співучасників, яким серед новітніми вводиться сукупність справедливий також зобов'язань згідно з приводу багатоцільового спадкоємного правонаступництва у цих матеріальних також індивідуальних немайнові права також зобов'язання, які ніяк не припиняються зі смертю спадкодавця.
1.3 Поняття спадщини
Ще один значущим визначенням вважається подання спадщини, таким чином само як кохана захоплює основна роль у спадкового пільгу. Спадщиною іменується власність, що передається у режимі спадкування. З Числа матеріальних справедливий, те що у складі наслідного власності передаються до наступникам, в першу чергу в цілому необхідно охарактеризувати можливість майна в різний власність. Дане можливість майна здатний з'являтися в житло, автомобіль, накопичення, значущі документа, аграрний місце, об'єкти побутової ситуації також індивідуального побуту, інші предмети, які вважаються предметом повноваження майна людей. До матеріальних прав, які вступають до спадщини, належить не тільки лише можливість майна у власність, однак також можливість умови, що прямують з в'язнів наступником угод (наприклад, угоди дарування, позики, угоди збереження, угоди купівлі-реалізації також цьому таке). Приміром, уродженець згідно з угодою позики віддав комусь в такому випадку конкретну необхідну суму коштів. У Разі Якщо позичальник помре аж до цього, так само як позичальник поверне йому ссуженные кошти, в такому випадку можливість пред'являти вимоги з боржника повернення обов'язки передається до наступникам позикодавця. 
Аж До спадщини набуває крім того можливість неинкассированную спадкодавцем заробітну плату, пенсію, матеріальні повноваження творців письменницьких, образних творів, творів мистецтва, матеріальні повноваження авторів відкриттів, винахідників. 
По структура наслідного власності набувають також матеріальні прямі обов'язки спадкодавця. Якщо присутність існування спадкоємець мав обов'язки, в такому випадку вони крім того передаються вже після його смерті до наступникам. Однак наступники відповідають згідно боргами спадкодавця лише в межах реальної ціни власності, що вони придбали у спадщину. Реальна ціна спадщини обумовлюється в період її розкриття, але ніяк не в період пред'явлення заимодавцами умов до наступникові.
Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права (ім'я, вчене звання, державні нагороди тощо); право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або установчими документами таких об'єднань; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки як кредитора або боржника, якщо вони нерозривно пов'язані з особою померлого і у зв'язку з цим зобов'язання не може бути виконане іншою особою (ст. 1219 ЦК).
Ніяк Чи не менше значущою групою наслідного повноваження вважається спадкоємець також наступник.  У 1-ий думку спадкове можливість не повинно цікавити правове становище спадкодавця, так як хтось ніяк не рахується типом потомствених правовідносин.  Але з даними особистістю об'єднані значущі фактори наслідного повноваження.  Таким Чином, наприклад, періодом відкриття спадщини є період кончини спадкодавця.  Про це кого розглядати спадкодавцем, в такому випадку ст.  1216 ЦК показує, то що дане повинно бути фізіологічне суб'єкт.  Використано у ст.  1216 ЦК вистава «фізична особа» говорить про це, то що: спадкодавцем здатний розцінюватися тільки індивід (підрозділ 1 області II ГК), але ніяк не адвокатське суб'єкт;  спадкодавцями можуть бути так само як жителі України, таким чином також закордонні жителі, особистості в відсутності громадянства також біженці.  Однак характерні риси статусу минулих так само як наследодателей або наступників в даний час встановлено Законодавством України «Про інтернаціональному індивідуальному праві» з 23 червня 2005 За Цією Причини повноваження також прямі обов'язки наступників також наследодателей, які мають статус біженців, стануть прирівняні до прав людей України (ст  . 26 Конституції Україна), через відрахуванням певних особливостей, які прямують з міжнародних угод, ратифікованих Україною.
На сьогоднішній день правоздатність та дієздатність спадкодавця за час його життя до спадкування за законом значення не мають.
Суб'єктний склад спадкоємців значно ширший, ніж суб'єктний склад спадкодавців. Перш за все спадкоємцями можуть бути не лише особи, які були живі в момент відкриття спадщини, а й діти спадкодавця, які були зачаті ще коли спадкодавець був живий, а народилися після його смерті. Якщо дитина народжується живою, вона стає спадкоємцем. Це відбувається зі зворотною силою до часу відкриття спадщини. Якщо ж дитина народжується мертвою, то ніякі правові наслідки, пов'язані зі спадщиною, для неї не настають. Дитина стає спадкоємцем і тоді, якщо вона прожила після свого народження всього кілька хвилин. 
Адвокатські особистості ніяк не мають всі шанси бути спадкоємцями згідно із законом. Під адвокатської літературі є судження, то що якщо уряд успадковує відумерлу спадщину, в такому випадку мається якщо немає спадкоємців згідно із законом також заповітом, в такому разі, перебуваючи типом повноваження, уряд ніяк не здатний розцінюватися адвокатським особистістю. Уряд само як наступник ніяк не зобов'язана ототожнюватися з адвокатським особистістю, що також являє під значущості наступника, однак лише за заповітом. 
Таким Чином, проаналізувавши, систематизувавши також узагальнивши переконання різних творців, можливо прийти до таких висновків. 
Спадкове можливість вважається підгалуззю цивільного повноваження також передбачає собою комплекс певних країною законних загальновизнаних мірок, які регламентують процедура також вимога переходу матеріальних справедливий також зобов'язань загиблого фізіологічного особистості до іншим особам. Спадкове правонаступництво з'являється вже після смерті особи, яку іменують спадкодавцем, також вводиться під вигоду наступника. 
Спадкоємці – це особи, які знаходять можливість у спадщину, в такому випадку є фізіологічні особистості, які вважаються активними в період розкриття спадщини, але крім того зарожденные присутність існування спадкодавця також з'явилися вже після розкриття спадщини. Наступниками мають всі шанси представляти адвокатські особистості,уряд, проте вони ніяк не мають всі шанси бути спадкодавцями. Спадкодавцем згідно із законом здатний бути лише фізіологічне суб'єкт незалежно з громадянства також працездатності. 
У Разі Якщо спадкове можливість - це особливий заклад цивільного повноваження,але у такому разі його загальновизнаних мірок базуються у властивих лише цій підгалузі повноваження принципах. Один з ключових основ вважається багатофункціональність спадкоємного правонаступництва, як одночасність переходу до правонаступника всіх справедливий також зобов'язань, які ставилися можливість предку. Крім Того значущими принципами вважаються незалежність волевиявлення спадкодавця також наступників; схоже – общесемейный вид спадкування; черговість закликання до спадщини присутність спадкуванні за законом; рівноправність потомствених частиною присутність спадкуванні за законом; казенно законна охорона покалічених членів сім'ї також членів сім'ї спадкодавця також ін. 
Спадщиною іменується власність, передається у режимі спадкування також укладається з сукупності матеріальних справедливий також зобов'язань загиблого особи, які відповідно до функціонуючого законодавства, мають всі шанси перемикатися в режимі спадкування до іншої особи.

          Розділ 2 Спадкування за законом
2.1 Випадки спадкування за законом
Відповідно до ст. 1217 ЦК, де йдеться про види спадкування, можна виділити спадкування за заповітом або за законом. Незважаючи на те, що при визначенні підстав спадкування законодавець віддає пріоритет спадкуванню за заповітом, в Україні, як свідчить нотаріальна практика, найпоширенішим є спадкування за законом. 
Спадкування за законом має місце в таких випадках: при відсутності заповіту (ст.1217 ЦК); якщо складений спадкодавцем заповіт визнано недійсним (ч.4 ст. 1257 ЦК); якщо заповідано лише частину майна (ст.1245 ЦК); якщо заповіт частково визнано недійсним і у ньому зазначається про спадкування окремими спадкоємцями конкретного майна, а не всієї спадщини в цілому; якщо призначений у заповіті спадкоємиць помер раніше відкриття спадщини і не зазначено про його під призначення та належна йому частка не успадковується іншими спадкоємцями за заповітом; якщо спадкоємці за заповітом відмовились від прийняття спадщини без вказівки на чию користь; якщо спадкоємець, якому було заповідане конкретне майно, відмовився від прийняття спадкового майна, вказаного у заповіті без вказівки на чию користь.
Об’єктивними обставинами для того, щоб мало місце спадкування за законом, є :смерть спадкодавця; наявність спадкового майна; наявність спадкоємців за заповітом.
До суб’єктивних умов, які спричиняють спадкування за законом, можна віднести: належність конкретного спадкоємця до певної черги спадкоємців за законом, оскільки їх право на спадкування за законом залежить від того фактору, до якої черги за законом віднесено спадкоємця; можливість документально підтвердити свої родинні або шлюбні відносини із спадкодавцем; фактичний вступ у володіння або управління спадщиною у встановлені законом строки. 
За ЦК передбачено п’ять черг спадкоємців, які у визначеному законодавством порядку закликаються до спадкування почергово. Як випливає з положень гл.86 ЦК, підставами закликання до спадкування за законом є споріднення, сімейні стосунки, шлюб, усиновлення, перебування на утриманні спадкодавця не менше 5 років до його смерті.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК). Передбачене законом коло спадкоємців першої черги є вичерпним. Діти успадковують після смерті своїх батьків - як батька, так і матері. Якщо навіть шлюб між батьком і матір'ю був незареєстрований, але у свідоцтві про народження дитини вони зазначені як її батьки, то після їх смерті дитина має право на спадок і після батька, і після матері. Крім того, діти, народжені від шлюбу, пізніше визнаного недійсним, не втрачають права спадкування після смерті батьків. Спадкує дитина і тоді, коли ті батьки, що не перебували в шлюбі, надалі свій шлюб зареєстрували, і чоловік (спадкодавець) визнав себе батьком дитини. Якщо дитина народжена поза шлюбом і немає спільної заяви батьків про батьківство, останнє встановлюється в судовому порядку. На підставі рішення суду про встановлення батьківства здійснюється запис в органах РАЦС. До спадкоємців першої черги належать також усиновлені діти (ст.1260 ЦК).
Діти, що народжені до видання Указу Президії Верховної Ради СРСР від 8 липня 1944 р. від особи, з якою їх мати не перебувала у зареєстрованому шлюбі, але котра була записана батьком дитини, також спадкують після смерті такої особи.
Право на спадкування мають не тільки діти, які вже народилися на час смерті спадкодавця, а й ті, котрі були зачаті за життя спадкодавця, та народилися після його смерті (так звані «постуми»). При вирішенні питання, кого слід вважати «постумом», застосовується правило, відповідно до якого дитиною померлого вважається особа, котра народилася протягом не більш як 10-місячного строку після його смерті
Той з подружжя, хто пережив іншого, спадкує у першу чергу в тому випадку, якщо він перебував у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем на момент смерті. Перебування у шлюбі має підтверджуватися свідоцтвом про шлюб. Укладення шлюбу за релігійним обрядом не спричиняє правових наслідків і не створює передумов для спадкування.
У випадку розірвання шлюбу до відкриття спадщини права на спадщину в того з подружжя, хто пережив, не виникає. Шлюб може бути розірваний у органах РАЦС або у судовому порядку. Проте у кожному разі шлюб вважається розірваним з моменту реєстрації акта розірвання шлюбу в органах РАЦС. Отже, якщо шлюб був розірваний у судовому порядку, але розірвання шлюбу не зареєстроване у РАЦС, подружжя вважається таким, що перебуває у шлюбі і зберігає право спадкування одне після одного.
Якщо шлюб визнаний недійсним, той з подружжя, хто пережив іншого, не має права на спадкування, оскільки недійсний шлюб не спричиняє юридичних наслідків.
Батьки спадкують після смерті своїх дітей на підставі правового зв'язку з дітьми, доказом чого є запис про народження у книгах запису актів цивільного стану, крім випадків, якщо вони усуваються від спадкування (позбавлення батьківських прав, умисне позбавлення життя спадкодавця чи його спадкоємців).
Не належать до спадкоємців за законом пасинки та падчерці після вітчима та мачухи, якщо не мало місце усиновлення чи утримання.
Доказом родинних та інших відносин спадкоємців із спадкодавцем є: свідоцтва органів РАЦС, записи в паспортах про дітей, про другого з подружжя, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин тощо.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід з боку як батька, так і матері (ст.1262 ЦК).
Вказані особи закликаються до спадкування за обставин, передбачених ч.2 ст.1258 ЦК, тобто за відсутності спадкоємців першої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Якщо ж хто-небудь із спадкоємців першої черги живий і виявив бажання прийняти спадщину або прийняв її, спадкоємці другої черги до спадкування не закликаються.
Брати і сестри є спадкоємцями померлого, незалежно від того є вони повнорідними (мають обох спільних батьків) чи неповнорідними (мають лише спільного батька або спільну матір). Але не успадковують один після одного зведені брати і сестри, якщо вони не мають спільних батьків.
Для встановлення факту споріднення необхідне подання відповідних документів. Зокрема, родинні відносини можуть підтверджуватися свідоцтвами органів РАЦС про народження, витягами з книг запису актів цивільного стану, записами в паспортах про дітей. Наприклад, щоб підтвердити родинні відносини між спадкодавцем і спадкоємцем - братом, необхідно подати свідоцтва про народження спадкодавця і спадкоємця. І якщо в цих свідоцтвах батьки - одні й ті самі особи, то можна стверджувати, що спадкодавець і спадкоємець - брати.
2.2 Порядок спадкування за пріоритетом 
У разі неможливості подання зазначених документів факт родинних відносин може бути встановлений судом. Спадкове майно між спадкоємцями другої черги ділиться в рівних частках.
У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст.1263 ЦК).
Третя черговість спадкоємців успадковують присутність нестачі 1-ий 2-ух черг або в разі якщо всі без винятку наступники попередніх черг категорично відмовилися від спадщини, що не встановили спадщина, відхилені з повноваження в спадкування.  На підтвердження близьких взаємин необхідне розуміння певних паперів.  Під зокрема, дане можуть бути підтвердження про появу на світ батька з матір'ю спадкодавця також їх братів або сестер, у яких, показані єдині батько з матір'ю.  Крім цього, в разі якщо у видах є дані про хлопців, в якому місці показані опікун спадкодавця також його братик або сестричка, в такому випадку можливо говорити, то що братик або сестричка батька з матір'ю спадкодавця вважається його близьким дядьком або тіткою.  У разі неможливості поняття зазначених паперів обставина близьких взаємин вводиться судом.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК).
Кваліфікуючою показником віднесення осіб до 4 черговості спадкоємців вважається перебування кандидатів у спадщину одним прізвищем зі спадкодавцем. Таким Чином, характеризує тут вважається уявлення сім'ї. У функціонуючому законодавстві відсутнє встановлення визначення ніяк не лише «члена сім'ї», однак також виставу «сім'я» в цілому, незважаючи на те з вірного використання цього терміна в кожному певному випадку знаходиться в залежності ніяк не лише розмір також вид індивідуального повноваження, однак сама наявність даного повноваження ( квартирний будинок, аліменти, пенсію, привілеї також цьому таке). 
Таким Чином, під ст. 23 Закону України «Про муніципальному бюджеті України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 глаголь. установлено, що до членів сім'ї пільговика присутність наданні пільг належать: дружина (чоловік), їх не досягли повноліття хлопці (аж до 18 року); неодружені дорослі хлопці, які визнавалися інвалідами з раннього віку 1 2 категорії або інвалідами 1 категорії; суб'єкт, що живе разом з інвалідом битви 1 категорії також дбає за ним присутність обставини, то що непрацездатний битви ніяк не розташовується в союзі; покалічені батько з матір'ю; суб'єкт, що перебуває близько опікою або піклуванням уродженця, володіє можливість привілеї також живе з ним. 
Відповідно до п. 26 Режиму напряму також виплати загальнодержавної громадської підтримки особистостям, ніяк не має повноваження на пенсію, також інвалідам також загальнодержавної громадської підтримки в турбота, схваленого поставною Офісу Міністрів України від 2 квітня 2005 глаголь. № 261 по структура сім'ї належать: чоловік, дружина, діти, які перебувають на утриманні цієї особи в році аж до 18 року; хлопці - учні верховних тренувальних закладів 1-4 ступеня акредитації також бездоганно-промислових тренувальних установ зі затвердженої конфігурацією викладання у році аж до 23 роки, які ніяк не мають особистих прізвищ, у цій кількості ці, то що набувають стипендію, незалежно з цього, в якому місці вони живуть (спільно з батька з матір'ю або перебувають на навчання у іншому заселеному місці); особи, шлюбний союз яких ніяк не позначений, у разі якщо вони спільно живуть також водять колективне виробництво; адоптированные хлопці, які живуть з усиновителями. По структура сім'ї ніяк не включають: батько з матір'ю, дідусь, бабуся, брати, сестрички, хлопці, які перебувають в абсолютній муніципальному утриманні також визначені інші особистості.Службове пояснення визначення «член сім'ї» зробив спробу надати також Конституціональний Судовий Процес України.  У своїй постанові з 3 червня 1999 роки хтось позначив, то що сутність домашніх правовідносин обумовлюється рідними (схожими) взаємозв'язками або подружніми взаєминами;  загальним безперервним проживанням;  веденням єдиного господарства.  Членами сім'ї можуть бути розпізнані також інші особи присутність обставину безперервного єдиного проживання також ведення спільного господарства.
 Підкреслимо, то що дане пояснення розширюється тільки лише в вистава «член сім'ї військового, працівника органів внутрішніх справ, індивідуального складу пожежного захисту».
Більшість правознавців поняття «проживали однією сім'єю» традиційно розкривають, виходячи із норм Сімейного кодексу України. Згідно зі ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю становлять особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я виникає на основі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Оскільки в Цивільному кодексі не дано переліку членів сім'ї, не наведено критеріїв, за якими можна з упевненістю відрізнити члена сім'ї від сторонньої особи, то неконкретність цієї норми можна тлумачити й на користь осіб, що перебували в фактичних шлюбних відносинах із спадкодавцем, вітчима й мачухи, пасинка й падчерки, навіть сусіди по комунальній квартирі можуть в наступному доводити, що вони спільно проживали. Тому доцільно було б конкретизувати цю норму стосовно вказаних осіб. 
Стаття 1264 ЦК захищає права тих осіб, яких спадкодавець вважав членами своєї сім'ї і котрі проживали з ним впродовж досить тривалого часу (5 років), ведучи спільне господарство, надаючи допомогу одне одному. Особа, яка претендує на спадщину, має довести, що проживала зі спадкодавцем однією сім'єю (мала спільне господарство, витрати тощо) і що це тривало не менш як 5 років до часу відкриття спадщини. Це можуть бути свідчення сусідів чи інших членів сім'ї, документи, які підтверджують спільне проживання та спільні витрати, тощо.
В останню (п'яту) чергу спадкують інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (двоюрідні внуки, двоюрідні племінники, двоюрідні дід та баба тощо). При цьому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що відділяють родича від спадкодавця, не враховуючи народження самого спадкодавця (ст.1265 ЦК). Родинні відносини мають підтверджуватися відповідними документами, а у разі неможливості подання таких факт родинних відносин встановлюється у судовому порядку.
Таким чином до спадкування в п’яту чергу послідовно закликаються: родичі четвертого ступеня споріднення - діти рідних племінників і племінниць спадкодавця (двоюрідні онуки і онучки, рідні брати і сестри його діда та бабки (двоюрідні дід та баба); родичі п'ятого ступеня споріднення - діти його двоюрідних онуків і онучок (двоюрідні правнуки та правнучки), діти його двоюрідних братів та сестер (двоюрідні племінниці та племінники), діти його двоюрідних дідів та бабок (двоюрідні дядьки та тітки); родичі шостого ступеня споріднення — діти його двоюрідних правнуків та правнучок (двоюрідні праправнуки та праправнучки), діти його двоюрідних племінників та племінниць (троюрідні онуки та онучки), діти його двоюрідних дядьків та тіток (троюрідні брати та сестри).
Для того щоб довести нотаріусу існування родинних зв'язків (по жіночій лінії) із померлою троюрідною сестрою, спадкоємець повинен надати сімнадцять свідоцтв про народження, смерть та шлюб і це за умови, що ніхто із жінок (спадкоємець, мати, бабуся, двоюрідна бабуся, двоюрідна тітка, троюрідна сестра) не розривав і не укладав нового шлюбу. Чи зможе спадкоємець протягом встановленого шестимісячного терміну довести своє право на спадщину за умови, що нікого із згаданих родичів уже немає в живих?
На допомогу родичів у цій ситуації спадкоємець розраховувати не може, оскільки нікого із згаданих вище родичів вже немає в живих, тому і свідоцтва про народження та шлюб своєї двоюрідної бабусі, яка померла ще до війни, повинен віднайти він сам. В таких випадках важко уникнути тривалих, витратних і безперспективних судових процесів, а право на спадкування родичів шостого ступеня спорідненості перетворюється на декларацію.
До п'ятої черги спадкоємців за законом належать також утриманці спадкодавця. Надання утриманцям постійної черги на спадкування є новацією. Раніше вони заклякались до спадкування разом з тією чергою, що отримувала спадщину. 
Особа вважається утриманцем за наявності таких умов: особа є неповнолітньою або непрацездатною за віком або за станом здоров'я; ця особа не є членом сім'ї спадкодавця; матеріальна допомога, яку отримувала особа від спадкодавця, була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування; особа перебувала на утриманні спадкодавця не менше 5 років.
В підтвердження прецеденту перебування в утриманні мають всі шанси бути презентовані довідки організацій регіонального самоврядування, житлово-робітників установ, правлінь кооператив про перебування на утриманні; довідки органу громадської охорони жителів про направлення пенсії у зв'язку з втратою годувальника. Зазначені папери зобов'язані включати дані про періоду також проміжок, якщо суб'єкт було в утриманні спадкодавця. У разі нездійсненності уявити які-в такому випадку папери, які б свідчити сутність, обставина кінцевого здатний бути визначений трибуналом. 
Інвалідність згідно році обумовлюється згідно з паспортом або підтвердження про появу на світ; інвалідність згідно каприз самопочуття - згідно пенсійній книжці або довідці, зробленої належним органом медико-громадської експертизи. 
На сьогоднішній день досить велика кількість позовів у судовий процес об'єднані безпосередньо з визнанням потомствених справедливий, особливо у взаємозв'язку зі встановленням прецеденту близьких взаємин. Більше в цілому питання полягає в помилкових записів у паперах. Таким Чином, наприклад, Двадцятий березень 2008 роки аж до Ямпільського місцевого свида Вінницької сфері попрямувала Особа_1 з позовом до Русавської аграрного консультації Ямпільського регіону Вінницької сфері про встановлення прецеденту близьких взаємовідносин, визнання повноваження майна в спадкове власність у режимі успадкування згідно із законом. Соистец показав, відомості _1 у сек.Русава, Ямпільського регіону, Вінницької сфері померла його мати - Особа_2, після смерті якої залишилося спадкове власність у варіанті квартирного будинку по адреса_1 також сбер книг. Загальнодержавної нотаріальної фірмою йому відмовлено у прийнятті спадщини, таким чином одно як у підтвердженні про його появу на світ його мама невірно записана як Особа_3, то що відбирає його повноваження на затвердження спадщини вже після смерті мами. Крім нього наступників, які мають можливість у спадщину або невід'ємну частину в спадщині відповідно до закону ніяк не володіє. У взаємозв'язку з даними кохана повинна вдатися у судовий процес з відомостями позовом також вимагати судовий процес визначити обставина близьких взаємин також прийняти можливість майна в спадкове власність у режимі успадкування згідно із законом. Трибуналом позовні умови існували удовольствованы в абсолютному розмірі. ( Див. додаток А.)
27 травня 2008 року до цього ж суду з позовом до Великокісницької сільської ради Ямпільського району Віннницької області звернулась Особа_1 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом. Позивач вказав, що інформація_1 в с.В.Кісниця, Ямпільського району Вінницької області, помер його батько - Особа_2, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді: житлового будинку в с.В.Кісниця, та ощадні книжки. Він являється єдиним спадкоємцем після смерті батька за законом, інших спадкоємців немає. У свідоцтві про народження його прізвище записано як «Особа_3», а у паспорті у військовому квитку зазначений як «Особа_1», тому він вимушений звернутись до суду із даним позовом. Позовні вимоги суд задовольнив у повному обсязі.  ( Див. додаток Б.) 
При спадкуванні за законом майно переходить до зазначених у законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості, тобто точно визначеного кола осіб, котрі спадкують одночасно.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ст.1258 ЦК), крім випадків, коли черговість одержання права на спадкування змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Але такий договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ній участі, або такого, що має право на обов'язкову частку в спадщині (ст.1259 ЦК).Даною нормою не встановлено обмежень, тому за згодою всіх спадкоємців за законом, а в необхідних випадках і їхніх законних представників (опікунів, піклувальників), право на спадкування може бути надане одному чи декільком спадкоємцям, які належать до наступних черг спадкоємців. Законом не встановлено причин, за яких може надаватись така згода спадкоємцями, але вважається, що однією із таких причин є те, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу (не менше року) опікувалася (тобто надавала звичайні фактичні послуги), матеріально забезпечувала (надавала матеріальну допомогу, яка була основним засобом до існування), надавала іншу допомогу спадкодавцеві,який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Наприклад, 22 липня 2010 роки під Піщанського місцевого свида Вінницької сфері заявою попрямувала ОСОБА_1. Власною заявою ОСОБА_1 просила змінити послідовність вилучення повноваження в юниорат також забезпечити їй можливість у юниорат спільно з наступником 1 черговості згідно із законом, яка ОСОБА_2, в спадкове власність, збереглося вже після смерті Иинформация_1 спадкодавця ОСОБА_3. Присутність даному справлялася у такому разі те, що укладанням Піщанського райсуду з 29.03.2010 роки визначено, що кохана з жовтня 1992 роки жила одним прізвищем з мертвим до дня його смерті також даними адже висновком хтось визнаний спадкоємцем 4 черговості згідно із законом у юниорат власності, залишилося вже після смерті чоловіка. Вважала, що має можливість в юниорат спільно з спадкоємцями цієї черги, що має можливість в юниорат, так як у протягом тривалого періоду промишляла мертвим, показувала йому речову також іншу підтримку, таким чином одно як хтось важко хворів, був у обліку у Піщанської ЦРЛ само як онкохворий 3 рівня, 5 один раз купував хіміотерапію, затребовавший своєчасного лікування, однак з нього категорично відмовився, набував зі Чотирнадцять.08.1996 роки відповідно до Сімнадцяти.04.1997 роки пенсію, так само як непрацездатний 2 категорії. Відповідно до довідки Піщанської ЦРЛ під протяг в цілому періоду захворювання мав потребу сторонньої підтримки, у взаємозв'язку з беззахисним капіталу. Донька померлого ОСОБА_2 буква речової, літера іншої підтримки йому ніяк не давала, але в минулі місяці його існування відвідувала у клініці. У позовних умовах судовий процес відмовив у безпідставності. (Див. додаток В.)
Також, конкретизації потребує поняття «заінтересовані спадкоємці», оскільки всіх спадкоємців можна вважати особами заінтересованими, незалежно від їх належності до певної черги. Точніше визнати заінтересованими лише тих спадкоємців, які закликаються до спадкування і яких вважають доцільним залучити до процесу спадкування. У праці «Спадкове право: Нотаріат. Адвокатура. Суд.» за загальною редакцією Фурса С.Я. відповідний правочин вважається дійсним щодо трьох випадків: коли виявили бажання на укладення і посвідчення цього договору всі спадкоємці, які закликаються до спадкування; коли у договорі зазначається про спадкування запрошеними спадкоємцями лише того майна, на яке мають право спадкоємці, що запрошують до спадкування інших осіб; при відсутності будь – яких спірних взаємовідносин між спадкоємцями щодо конкретного успадкованого майна або розподілу часток майна.
Тобто нотаріус може посвідчувати такий договір лише при згоді всіх спадкоємців за законом. Законодавство встановлює межу,коли такий договір не може бути підписаний, тобто до відкриття спадщини ( ч.1 ст.1259 ЦК). Оскільки в законі іншу межу не закріплено, то можна його укладати навіть з моменту відкриття спадщини, але він набере чинності, якщо до нього на момент видачі свідоцтва про право на спадщину приєднаються всі спадкоємці і ніхто не буде заперечувати проти цього.
Положення про те, що такий договір не може порушувати прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, потребує особливої уваги, оскільки, з одного боку, закликання додаткових спадкоємців вплине на розмір частки у спадщині осіб, які не брали у ньому участі, оскільки розміри часток кожного із спадкоємців за законом мають бути рівними, а з іншого – зумовлює можливість вирішувати питання про допущення спадкоємця до спадкування за рахунок часток спадкоємців, які погодились на допущення такого спадкоємця до спадкування. Останній варіант нелогічний, оскільки коли особа має право на отримання спадщини, наприклад за ч.2 ст.1259 ЦК, то вона вправі доводити свої права на всю належну їй частку, а не погоджуватись на меншу.
2.3 Підстави для усунення спадкоємця від спадкування
Перелік підстав для усунення спадкоємця за законом від спадкування передбачений ст.1224 ЦК. Такими підставами є: умисне позбавлення спадкоємцем життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців, вчинення замаху на їх життя; умисне перешкоджання спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни, що сприяло виникненню права у них на спадкування; позбавлення спадкоємців батьківських прав; визнання недійсним шлюбу між спадкодавцем і спадкоємцем; ухиляння від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, каліцтво був у безпорадному стані.
Як свідчить практика судів Вінницької області, найбільше позовів стосуються усунення від спадкування саме за причини ухиляння від надання допомоги спадкодавцеві. Так, наприклад, 24 червня 2009 р. до Ленінського районного суду м. Вінниці звернулась з позовом Особа_1 до Особа_2, Особа_3, Особа_5, третьої Вінницької державної нотаріальної контори про усунення від права спадкування та зобов’язання до вчинення дій. Позов мотивований тим, що в 1965 році позивач з дружиною Особа_6 отримали квартиру за адресою: адреса_1, яку в 1993 році приватизували та отримали свідоцтво про право власності на житло від 29 січня 1993 року № 28.Позивач являється інвалідом 1-ої групи, пенсіонером, ветераном військової служби. В 1997 році його дружина Особа_6 тяжко захворіла. Лікування не давало позитивних результатів, хвороба прогресувала і надалі, почали проявлятися нові захворювання. Останні два роки до смерті 20.05.2007 року, вона взагалі не вступала в контакт. Відповідачі це все знали, проте допомоги ніякої не надавали. Розраховуючи на те, що онуки (відповідачі) доглянуть їх до смерті, позивач та його дружина Особа_6 в 2001 році в Третій вінницькій державній нотаріальній конторі склали заповіти на онука (відповідача) Особа_2. В зв'язку з відсутністю будь-якої допомоги і підтримки з боку відповідачів, позивач будучи інвалідом 1-ої групи, був призначений опікуном хворої дружини Особа_6, яка тоді вже не вступала в контакт і не могла самостійно пересуватися. Це стало причиною того, що в січні 2007 року позивач вимушений був скасувати свій заповіт, а рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.04.2008 року, яке залишене апеляційним судом Вінницької області без змін, скасовано заповіт дружини Особа_6. Відповідачі проживають в інформація_1 і мають можливість надавати посильну допомогу як матеріальну, так і моральну. Разом з тим, знаючи, що позивач з дружиною з 2001 року визнані інвалідами 1-ої групи, дружина Особа_6 тяжко хворіла та знаходилась в безпорадному стані, а з 2004 року навіть не вступала в контакт, відповідачі ухилялись від надання допомоги. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Розглянувши справу суд задовольнив позов у частині усунення від права на спадкування за законом Особа_2, Особа_3 та Особа_4 після померлої 20.05.2007 року Особа_6.( Див. додаток Г.) 
При спадкуванні за законом усунення від спадкування має абсолютний характер. Але обставини, які є підставою для усунення осіб від спадкування, мають бути встановлені лише в судовому порядку.
Окрема стаття - ст.1260 ЦК - присвячена спадкуванню усиновленими та усиновлювачами. Усиновлення є юридичним фактом, в силу якого між дитиною й усиновлювачем встановлюються такі ж правові відносини, які існують між кровними батьками і дітьми, тому усиновлених можна віднести до першої черги спадкоємців. Усиновлені втрачають особисті і майнові права та обов'язки щодо своїх рідних батьків і кровних родичів і набувають їх стосовно усиновлювачів та їх родичів. Усиновлений та його нащадки не спадкують після смерті своїх кровних батьків, інших його родичів за походженням по висхідній лінії. З врахуванням тієї обставини, що дитина може бути усиновлена й однією особою (жінкою або чоловіком) зі збереженням права одним з кровних батьків, визначаються спеціальні правила спадкування на ці випадки. Так, якщо дитина була усиновлена чоловіком, у неї також зберігається кровний зв'язок з матір'ю. У цьому разі дитина буде спадкувати як після матері, так і після усиновлювача.
Якщо дитина усиновлена лише одним з подружжя, то вона буде спадкоємцем лише того з подружжя, хто дав згоду на її усиновлення. Це стосується усиновлювачів та їхніх родичів. Після смерті усиновленого спадкувати буде тільки той, хто давав згоду на усиновлення.
Закон не передбачає обов'язкової вказівки в актовому записі про народження дитини її усиновлювачів як батьків. За їх бажанням вони можуть бути записані в книгах записів народжень як батьки усиновленого, але можуть бути вказані і справжні батьки. Проте на виникнення права на спадкування ці обставини не впливають, оскільки юридичне значення має сам факт усиновлення.
Рішенням суду про усиновлення може бути збережений правовий зв'язок між усиновленим та його бабою, дідом, братом і сестрою за походженням. Тоді в разі смерті його баби, діда за походженням усиновлений має право на спадкування за правом представлення, тобто він має успадкувати ту частку спадщини, яка належала б за законом його матері, батькові за походженням, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ст.1266 ЦК). У разі смерті брата, сестри за походженням усиновленого він може закликатися до спадкування як спадкоємець другої черги за законом.
Особливим випадком спадкування є спадкування за правом представлення, передбачене ст.1266 ЦК.
Сутність спадкування за правом представлення полягає в тому, що хоча деякі родичі спадкодавця (його онуки, правнуки, прабаба, прадід, племінники, двоюрідні брати та сестри) не включаються до жодної з черг спадкоємців за законом, проте вони не усуваються повністю від спадкування і за певних умов набувають право спадкування. Спадкоємцями вони виступають, ніби представляючи більш близького родича спадкодавця, який на момент відкриття спадщини помер (звідси й назва - «спадкування за правом представлення»). Внуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця, двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку, яка належала б їх відповідному родичу, якби він був живий. Тобто це батько або мати, дід чи баба, брат або сестра, дядько чи тітка спадкодавця, що повинні були б успадковувати, але померли до відкриття спадщини.
Основні засади спадкування за правом представлення виглядають таким чином: внуки (правнуки) спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (бабі, дідові), якби вони були живими на момент відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на момент відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім батькові, матері (братові або сестрі спадкодавця), якби вони були живими на момент відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім батькові, матері (дядькові та тітці спадкодавця), якби вони були живими на момент відкриття спадщини.
Якщо спадкування за правом представлення здійснюється одночасно кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.
При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. Наприклад, успадковуючи в порядку права представлення, внуки (правнуки) виявляються закликаними до спадкування разом зі спадкоємцями першої черги. При розділі спадкового майна вони ніби представляють своїх батька і (або) матір, що померли раніше. При цьому вони виступають як безпосередні спадкоємці спадкодавця, а не як спадкоємці тих осіб, яких вони представляють. Це означає, що внуки (правнуки) відповідають за борги спадкодавця, але не відповідають за борги своїх батьків, які померли до відкриття спадщини (за борги батьків вони відповідають у тому випадку, якщо виступають як спадкоємці останніх).
Внукам і правнукам спадкодавця порівну належить та частка, яка переходила б за законом до їхніх батьків, що померли до відкриття спадщини. Ці правила поширюються на всі випадки спадкування за правом представлення, вказані у ст.1266 ЦК.
Відповідно до ст.1267 ЦК частки у спадщині спадкоємців за законом є рівними. Проте розмір часток за взаємною згодою (усною або письмовою) може бути змінений спадкоємцями. Спадкоємці, які одержали свідоцтва про право на спадщину, можуть провести поділ спадкового майна в натурі (реальний поділ) відповідно до отриманих часток. Правило про те, що поділ майна здійснюється спадкоємцями відповідно до часток, розглядається як право спадкоємця при поділі вимагати відокремлення майна, рівного за вартістю його спадковій частці. У випадку очікування дитини, зачатої за життя спадкодавця, інші його спадкоємці не мають права проводити поділ спадщини, доки не народиться дитина (ст.1298 ЦК).
Якщо досягнута згода спадкоємців на зміну розміру часток при отриманні рухомого майна, то поділ провадиться у спрощеному порядку, кожний зі спадкоємців одержує в натурі майно, призначене йому відповідно до усної угоди між ними.

                               Висновки
Інститут спадкового права в концепції цивільного права кожної правової концепції, в цьому числі правової концепції України безпосередньо пов'язаний з абсолютно усіма іншими типами матеріальних прав. З одного боку, вже після смерті конкретної особи найчастіше залишається власність, основу якого становлять право майна та інші предметні повноваження. Вони також вважаються предметом переходу за спадщиною вже після смерті їх власника. З іншого боку, спадкування — це один з методів отримання матеріальних прав, що зближує його з зобов'язальним правом. З Цієї Причини інститут спадкоємного права в нинішніх законних концепціях і в концепції цивільного права нашої держави — один з основних. Значимість даного інституту обумовлюється крім того цим, то що предметом спадкування більшою мірою вважається право власності. Незважаючи На Те успадковуються також немайнові права. 
В Україні є 2 типу спадкування: за законом і за заповітом. Спадкування за заповітом – це спадкування, яке з'являється в основі розпорядження спадкодавця, яке він зробив у визначеному законодавством режимі порівняно свого майна на випадок власної смерті. У період реалізації вищевказаного спадкування процедура розподілу спадщини, коло спадкоємців, які закликаються до її прийняття також обсяг спадкової частини будь-якого з їх обумовлюється на основі цих приписів матеріального або немайнового характеру, які спадкоємець виклав у власному заповіті. 
Спадкування за законом – це спадкування, що з'являється в основі положень функціонуючого законодавства. У період реалізації вищевказаного спадкування процедура розподілу спадщини, область спадкоємців, які закликаються до її прийняття та обсяг спадкової частини будь-якого з них обумовлюється безпосередньо в основі цих приписів, які містяться у ЦК України та певних інших нормативно-правових актах (наприклад, в Інструкції про режим вчинення нотаріусами України нотаріальних операцій). 
З абстрактної точки зору, спадкування за законом у певній мірі залежить від спадкування за заповітом. Спадкування за заповітом в цьому випадку вважається споконвічним, але успадкування згідно із законом – другорядним. Це доводить кілька прецедентів. По-перше, успадкування згідно із законом починається лише тоді, коли воно ніяк не змінено заповітом. Таким Чином, Із змісту ч. 2 ст.1223 ЦК України слід, то що причиною для реалізації успадкування згідно із законом вважаються відповідне юридичні факти: відсутність заповіту;  прийняття заповіту недійсним;  неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом;  відмова наступників за заповітом від прийняття спадщини;  не охопила заповітом усієї спадщини.
 По-друге, в цивільному законодавстві нашої держави твердження про успадкування згідно із заповітом передують твердженнями, які стосуються спадкування згідно закону.Процедура, умови і засади реалізації успадкування згідно із заповітом фіксуються главою 35 ГК України, але процедура, умови і засади реалізації успадкування згідно із законом містяться в  главі 36 цього нормативно-правового акта.  У Такому Випадку ми можемо зробити висновок, що законодавець надає перевагу саме спадкування за заповітом.
 По-третє, суб'єктний склад спадкоємців згідно із заповітом значно ширше, ніж наступників за законом.  Таким Чином, наступниками відповідно до закону можуть бути тільки фізичні особи, які належать до однієї з п'яти черг спадкоємців, в той час так само як наступниками згідно із заповітом здатний бути будь-який член цивільно-правових взаємин, в тому числі юридичних осіб, територіальних громад та держави Україна.

           Список використаних джерел та літератури	

І. Нормативно – правові акти України 
1.	Конституція України. – Х.: Веста, 2003.- 64 с.
2.	Цивільний кодекс України: Офіційний текст. – К.: Атіка, 2010. –368 с. 
3.	Сімейний кодекс України. Офіційний текст. – Х.: Веста, 2008. 
4.	Про авторське право і суміжні права: Закон України №3792 - ХІІ від 23 грудня 1993 р. // www. rada. zakon. gov. ua.
5.	Про нотаріат: Закон України № 3425 - ХІІ від 2 вересня 1993 р. // Спадкування за законодавством України. Коментар. Судова практика. - К.: Юрінком – Інтер, 2009. – С. 178 – 185.
6.	Про Спадковий реєстр: Наказ Міністерства юстиції України № 51/5 від 17 жовтня 2000 р. // Спадкування за законодавством України. Коментар. Судова практика. - К.: Юрінком – Інтер, 2009. – С. 216 – 223.
7.	Про судову практику у справах про спадкування: Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30. 05. 08. № 7// Спадкування за законодавством України. Коментар. Судова практика. – К.: Юрінком – Інтер. – С.344 - 354.
ІІ. Монографії, брошури, статті
8.	Антимонов Б.С., Граве К.А. Советское наследственное право. — М.: Просвещение, 1995. – 456 с. 
9.	Баранова Л. Охорона прав спадкоємців шляхом зміни черговості спадкування за законом. // Вісник Академії правових наук України. – 2010. - №4. – С. 138 – 144.
10.	Бараннік Н.М. Наследство. Наследники. – Х.: Эскада, 2005. – 216 с.
11.	Васильченко В.В. Коментар Книги шостої Цивільного кодексу України «Спадкове право». // Довідник нотаріуса. – 2006. - № 2. – С.4 – 96.
12.	Васильченко В.В. Коментар та статейні матеріали до законодавства України про спадкування. – Х.: Одіссей, 2007. – 480 с.
13.	Васильченко В.В. Спадкування усиновленими та усиновлювачами за новим цивільним законодавством. // Підприємництво, господарство і право. – 2004. - №4. – С.63 – 65.
14.	Васькович Й. Спадкування за заповітом: проблеми вікового цензу. // Право України. – 2008. - №4. – С. 121 – 123.
15.	Гражданское право (под ред. А.П. Сергеева й Ю.К. Толстого). — М.: Просвещение, 1998. — Ч. 3. – 468 с.
16.	Дзера О.В. Цивільне право України. – К.: Юрінком – Інтер, 2002.
17.	Дідух Є. Загальні положення про спадкування. // Юридичний журнал. – 2010. - №4. – С. 57 – 59.
18.	Довідник нотаріуса (за ред. О.В. Старцева). - К.: Істина, 2006. – 96 с.
19.	Доліненко Л.О. Цивільне право України. – К.: Кондор, 2006. – 356 с.
20.	Драгневич Є.В. Спадкування: за законом і за заповітом. –К.: Видавець Фурса С.Я., 2005. – 60 с.
21.	Єсауленко Н. Деякі питання спадкування акцій за законодавством України. // Держава і право. – 2010. – Вип.46. – С.401 -407.
22.	Заіка Ю. Заповіт подружжя. // Право України. – 2004. - №4. – С. 91 – 93.
23.	Заіка Ю. Правові наслідки визнання заповіту недійсним. // Прокуратура. Людина. Держава. – 2005. - №9. – С. 90 – 95.
24.	Заіка Ю.О. Зміна черговості при спадкуванні за законом за новим Цивільним кодексом. // Підприємництво, господарство і право. – 2004. - №7. – С.12-14.
25.	Заіка Ю.О. Проблеми, що виникають при застосуванні спадкового законодавства.// Вісник Верховного Суду України. – 2006. - № 3. – С. 30- 35.
26.	Заіка Ю.О. Спадкове право. – К.: Юрінком – Інтер, 2009. – 352 с. 
27.	Кам'янський А. Спадкування за заповітом. // Податкове планування. – 2004. - №1.- С. 7 – 12.
28.	Кам'янський А. Як забезпечити виконання заповіту. // Податкове планування. – 2004. - №4. – С. 66 – 70.
29.	Ковальчук Я. Основні аспекти співвідношення між спадкуванням за заповітом і спадкування за законом. // Юридичний журнал. – 2007. - №4. – С. 54 – 55.
30.	Ковальчук Я. Підпризначення спадкоємця як один з аспектів свободи заповіту. // Юридичний журнал. – 2007. - №7/8. – С. 68 – 69.
31.	Копайгора І.Д., Іваненко Г.В., Панченко М.І. Цивільне право України. – К.: Знання, 2005. – 286 с.
32.	Кухарєв О. Поняття та юридична природа заповідального покладання. // Вісник Академії правових наук України. – 2010. - №1. – С. 144 – 153.
33.	Кухарєв О. Тлумачення заповіту. // Право України. – 2010. - №12. – С. 88 – 94.
34.	Кухарєв О. Цивільно – правова відповідальність виконавця заповіту. // Право України. – 2008. - №3. – С. 91 – 94.
35.	Мельник М. Новели спадкування за заповітом за Цивільним кодексом України. // Право України. – 2004. - №4. – С. 131- 134.
36.	Нелін О. До питання спадкування за заповітом за Цивільним кодексом України. // Підприємництво, господарство і право. – 2005. - №11.- С. 96 – 99.
37.	Нелін О. До питань спадкування за законом за Цивільним кодексом України. // Підприємництво, господарство і право. – 2005. - №10. – С.51-54.
38.	Никитюк П.С. Наследственное право й наследственый процес. — Кишинев: Асиса, 1973.- 578 с.