Переклала: Осіпенко Тетяна,                                       Автор оригіналу:  
                                                                                    
студентка групи ПРм-61/2                                            R.  Kipling

Назва вірша в перекладі українською:
Подарунок моря	Назва вірша англійською: The Gift of the Sea	
Текст перекладу українською:

Дитя вмерло, накрив його саван,
Вдова-мати була коло нього;
Спала бабця, протока об камінь
Гнала вихор приливу під ноги.

Але жінка лиш горю сміялась:
«Чоловіка мого вкрало море,
І дитини в живих не зосталось,
А мені уже що? Все, спокійно, прибою.»

На небіжчика мати дивилась,
І свіча дотікала слізьми,
Об повітря молитва забилась
Відхідна, ніби янгол крильми:

«Нехай Матінка Божа на руки
Ніжно візьме тебе, як колись брала я,
Забринять колискової звуки
З її вуст...», - далі вже не могла

«Відійди» проспівати. Це так пренестерпно;
Коло моря плачем зайнялось…
«Чуєш, мамо, ти чуєш, це, певно,
Душі легко піти не вдалось».

Але бабця, кивнувши. зітхнула:
«То з’ягнилась овечка в хліву, 
А душа без гріхів не відчула
Мук і болю гірку тятиву».

«О, ці ніжки, що їх я тримала,
Вже ніколи не знайдуть свій шлях,
О, ці рученьки! Виросли мало – 
Вже й не виростуть», – мати в сльозах...

Розістлали пелюшку під двері,
Невеличечку ковдру з сукна,
Щоб створити душі атмосферу,
Але плач все одно долинав.

Вдова клацнула клямкою й вийшла,
В очі темрява вдарила їй;
Двері навстіж – душі буде ширше
Пройти в ніч й знайти прихисток свій.

Не було анічого не видно,
Ані спалахів, ані примар,
Жінка стверджувала непохитно:
«Мамо, плач мене кличе у даль!»

Та старенька, кивнувши, зітхнула:
«Це померкло тобі на умі;
То вигукує крачка приснула,
То так стогне десь чайка в пітьмі».

Поховалися крячки од вітру,
Сірих чайок і  сліду нема,
Голос пташки – він в іншій палітрі,
Той же плач мені душу пройма!»

«Заспокойся, приляж, дорогенька,
Твоїй крихітці вже не болить.
Із грудей твоїх рветься серденько,
Бо в нім горе безкрило щемить».

А вона не послухала слів тих,
«Рідна матінко, треба іти,
Кожен вдих мій і кожен мій видих
Порождає тривоги плоди.»

Шаленіли запінені хвилі,
Вигибалась тростина морська,
І вдова десь уже за годину
Знайшла сплаканого малюка.

Пригорнула вона до грудей те дитя,
І назвала, як сина, й пішла з ним додому,
Та в маляті згасало життя,
Це для жінки було вже знайоме.

Її рідний у савані вдома лежав,
А з легень щойно вмерлого знайди
Їй на груди потік вод солоних стікав,
«Мамо, мамо, це ми винуваті!»	Текст оригіналу:

The dead child lay in the shroud,
 And the widow watched beside;
And her mother slept, and the Channel swept
 The gale in the teeth of the tide.
 
But the mother laughed at all.
 "I have lost my man in the sea,
And the child is dead.  Be still," she said,
 "What more can ye do to me?"
 
The widow watched the dead,
 And the candle guttered low,
And she tried to sing the Passing Song
 That bids the poor soul go.
 
And "Mary take you now," she sang,
 "That lay against my heart."
And "Mary smooth your crib to-night,"
 But she could not say "Depart."
 
Then came a cry from the sea,
 But the sea-rime blinded the glass,
And "Heard ye nothing, mother?" she said,
 "'Tis the child that waits to pass."
 
And the nodding mother sighed:
 "'Tis a lambing ewe in the whin,
For why should the christened soul cry out
 That never knew of sin?"
 
"O feet I have held in my hand,
 O hands at my heart to catch,
How should they know the road to go,
 And how should they lift the latch?"
 
They laid a sheet to the door,
 With the little quilt atop,
That it might not hurt from the cold or the dirt,
 But the crying would not stop.
 
The widow lifted the latch
 And strained her eyes to see,
And opened the door on the bitter shore
 To let the soul go free.
 
There was neither glimmer nor ghost,
 There was neither spirit nor spark,
And "Heard ye nothing, mother?" she said,
 "'Tis crying for me in the dark."
 
And the nodding mother sighed:
 "'Tis sorrow makes ye dull;
Have ye yet to learn the cry of the tern,
 Or the wail of the wind-blown gull?"
 
"The terns are blown inland,
 The grey gull follows the plough.
'Twas never a bird, the voice I heard,
 O mother, I hear it now!"
 
"Lie still, dear lamb, lie still;
 The child is passed from harm,
'Tis the ache in your breast that broke your rest,
 And the feel of an empty arm."
 
She put her mother aside,
 "In Mary's name let be!
For the peace of my soul I must go," she said,
 And she went to the calling sea.
 
In the heel of the wind-bit pier,
 Where the twisted weed was piled,
She came to the life she had missed by an hour,
 For she came to a little child.
 
She laid it into her breast,
 And back to her mother she came,
But it would not feed and it would not heed,
 Though she gave it her own child's name.
 
And the dead child dripped on her breast,
 And her own in the shroud lay stark;
And "God forgive us, mother," she said,
 "We let it die in the dark!"