Післяслово Рея Дугласа Бредбері з роману "Прощавай, літо!"
Переклад зроблено з англійської на українську мову Таірян Д.Б.

Afterword
The importance of being startled
Післяслово
Як важливо бути враженим

1)The way I write my novels can best be described as imagining that I'm going into the kitchen to fry a couple of eggs and then find myself cooking up a banquet. Starting with very simple things, they then wordassociate themselves with further things until I'm up and running and eager to find out the next surprise, the next hour, the next day or the next week.
Уявімо, що я зайшов на кухню підсмажити кілька яєць, а зготував цілий банкет - цим можна описати те, як я пишу свої твори. Починаючи з дуже простих речей, які потім асоціюють самі себе із подальшими предметами, допоки я не cхоплююсь на ноги й не побіжу, прагнучи з'ясувати наступну несподіванку, наступну годину, наступний день чи наступний тиждень.
2)Farewell Summer began roughly fifty-five years ago when I was very young and had no knowledge of novels and no hope of creating a novel that was sensible. I had to wait for years for material to accumulate and take me, unaware, so that as I sat at my typewriter quite suddenly there would be bursts of surprise, resulting in short stories or longer narratives that I then connected together.
"Прощавай, літо!" почалося, грубо кажучи, п'ятдесят п'ять років тому, коли я був дуже молодим і не мав ні зеленого поняття про новели, ні надії сворити путящу. Я мав зачекати роки, доки матеріал не зібрався і не захопив мене так, що я сів за друкарську машинку не підозрюючи, що станеться вибух, в результаті якого народиться серія коротких і довших оповідей, які я потім з'єднав разом.
3)The main action of the novel takes place in a ravine that cut across my life. I lived on a short street in Waukegan, Illinois, and the ravine was immediately east of my home and ran on for several miles in two directions and then circled around to the north and to the south, and finally to the west. So, in effect, I lived on an island where I could, at any time, plunge into the ravine and have adventures.
Основна дія новели відбувається у яру, який прорізався крізь моє життя. Я жив на короткій вулиці у місті Вокіган, штан Іллінойс, і яр був відразу на схід від моєї домівки. Він біг декілька миль у двох напрямках і заокруглювався довкола на північ, на південь і, насамкінець, на захід, утворюючи острів, на якому я жив, і де я міг у будь-який час стрибнути до яру і розпочати пригоди.
4)There I imagined myself in Africa or on planet Mars. That being so, and my going through the ravine every day on my way to school, and skating and sledding there in winter, this ravine remained central to my life and so it was natural that it would become the center of this novel, with all of my friends on both sides of the ravine and the old people who were curious timepieces in my life.
Там я уявляв себе у Африці чи на планеті Марс. Так було, і моє ходіння крізь яр кожного дня на моєму шляху до школи, катання на санях та ковзанах тут узимку, цей яр залишився центром мого життя, тож було цілком природньо, що він стане центром цієї новели з усіма моїми друзями на обидвох сторонах яру, і старими людьми, які були цікавими годинами мого життя.
5)I've always been fascinated by eldery people. They came and went in my life and I followed them and questioned them and learned from them, and that is primarily true in this novel because it is a novel about children and old people who are peculiar Time Machines.
Я завжди захоплювався старшими людьми. Вони приходили до мого життя й шли з нього, і я йшов слідом за ними, питав їх, вчився від них, і це насамперед, правдиве у цій новелі, тому що ця новела про дитину і стару людину, які є своєрідними машинами часу.
6)Many of the greatest friendships in my lifetime have been with men or women who were in their eighties or nineties and I welcomed the chance to ask them questions and then to sit, very quitely, saiyng nothing and learning from their responses.
Більшість з найкращих моїх дружніх стосунків у моєму житті були з чоловіками чи жінками у їхні вісімдесят чи дев'яносто і я вітав можливість поставити їм запитання, а потім сісти, дуже тихо, нічого не кажучи, і вчитися з їхніх відповідей.
7)In a way, Farewell Summer is a novel about learning by encountering old people and daring to ask them certain questions and then sitting back and listening to their answers. The questions posed by Doug, and the answers given by Mr. Quartermain, provide the organization of the action of the chapters and the final resolution of the book.
До речі, "Прощавай, літо!" - новела про навчання шляхом спіткання зі старшими людьми і сміливість задати їм певне питання, а потім сісти позаду і прислухатись до їхніх відповідей. Питання, що ставляться Дугом, і відповіді, що даються містером Квотермейном, забезпечують організацію дії розділів і кінцеву постанову книги.
8)The bottom line here is that I am not the one in control. I do not try to steer my characters; I let them live their lives and speak their truths as quickly as possible. I listen, and write them down.
Підсумком тут є те, що не все контролюю я один. Я не намагаюсь керувати своїми персонажами; я даю їм жити своїм життя і говорити свої істини якомога швидше. Я слухаю і записую їх.
9)Farewell Summer is actually an extension of my book Dandelion Wine, which I completed fifty-five years ago. When I delivered it to my publishers they said, "My God, this is much too long. Why don't we publish the first 90,000 words as a novel and keep the second part for some future year when you feel it is ready to be published." At that time, I called the full, primitive version The Blue Remembered Hills. The original title for what would become Dandelion Wine was Summer Morning, Summer Night. Even all those years ago, I had a title ready for this unborn book: Farewell Summer.
Насправді, "Прощавай, літо!" - це розширення моєї книги "Кульбабове вино", яку я завершив п'ятдесят п'ять років тому. Коли я надав  її своїм видавцям, вони сказали: "Ой лишенько, це надто довго. Чому ми не можемо надрукувати перші 90 000 слів і притримати другу частину на майбутнє, доки ти не будеш відчувати її готовою до друку?" В той час я назвав повну, первісну версію "Блакитні пам'ятні схили". Початковим заголовком до того, що стане "Кульбабовим вином" був "Сонячний ранок, сонячна ніч". Навіть тоді я мав для цієї ненародженої книги готову назву: "Прощавай, літо!"
10)So, it has taken all these years for the second part of Dandelion Wine to evolve to a point where I felt it was correct to send it out into the world. During the ensuing years, I waited for those parts of the novel to attract further ideas and further metaphors to add richness in the text.
Знадобилися усі ці роки для того, щоб друга частина "Кульбабового вина" розвинулася до точки, де я відчував правильним випустити її у світ. Протягом наступних років я чекав, що ті частини новели приваблять подальші ідеї та метафори, щоб збагатити текст.
11)Surprise is everything with me. When I go to bed a night I give myself instructions to startle myself when I wake in the morning. That was one of the great adventures in letting this novel evolve: my instructions at night and my being startled in the morning by revelations.
Здивування завжди зі мною. Коли я лягаю спати, я даю собі вказівки вразити себе, коли прокинусь вранці. Це було однією з найбільших пригод у розвитку цієї новели: мої нічні вказівки і моє враження ранковими відкриттями.
12)The influence of my grandparents and my aunt, Neva Bradbury, is in evidence all through the narrative. My grandfather was a very wise and patient men, who knew the importance of showing, not simply telling. My grandmother was a wonderfull women who had an innate understanding of what made boys tick. And my aunt Neva was the guardian and gardener of the metaphors that became me. She saw to it that I was fed all the best fairy tales, poetry, cinema, and the theater, so that I was continually in a fever about life and eager to write it all down. Today, all these years later, I still feel in the writing process that she is looking over my shoulder and beaming with pride. 
Вплив моєї бабусі і моєї тітки, Неви Бредбері, простежується крізь усю розповідь. Мій дідусь був дуже мудрим та терплячим чоловіком, який знав важливість наочного прикладу, не тільки розповіді. Моя бабуся була чудовою жінкою яка мала внутрішнє розуміння того, що робить хлопчиків довірливими. Моя тітка Нева була охоронцем та садівником тих метафор, які ставали мною. Вона побачила те, що я був нагодований усіма найкращими казками, поезією, кіно і театром так, що мене постійно лихоманило через життя, і я був охочий до того, щоб це записати. Сьогодні, після всіх тих років, я досі відчуваю як вона дивиться через моє плече і сяє, пишаючись.
13)Beyond that there is very little to add except that I'm glad that the long haul of writing this novel is finished and I hope that there is pleasure in it for everyone. It has been a great pleasure for me to revisit my beloved Green Town - to gaze up at the haunted house, to hear the deep clock of the courthouse clock, to run through the ravine, to be kissed by a girl for a first time, and to listen to and learn from the wisdom of those who have gone before.
Понад це дуже мало чого можна додати, окрім того моєї подяки за те, що довга тяганина із написанням цієї розповіді закінчилась, і я сподіваюсь, що для кожного в ній знайдеться втіха . Це було великим задоволенням для мене - відвідати знову мій улюблений Грін Таун, щоб повитріщатися на будинок привидів, послухати глибокий цокіт годинника на будівлі суду, пробігти через яр, вперше бути поцілованим дівчиною і прислухатись, та повчитись мудрості в тих, хто пішов раніше за нас.